Справа № 420/6619/18
Суддя: Цховребова М. Г
Дата ухвалення: 2019-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6619/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Цховребової М.Г.

за участю:

секретаря судового засідання - Поварчук В.В.

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Пінковської А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, в якому позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу заборгованості за пенсією по втраті годувальника за період з 01.09.2017 року по 31.12.2017 року та за період з 01.07.2018 року по 30.09.2018 року;

- зобов'язати відповідача виплатити позивачу заборгованість по сплаті пенсії по втраті годувальника за період з 01.09.2017 року по 31.12.2017 року у кількості - 5768,00 грн., та у період з 01.07.2018 року по 30.09.2018 року у кількості - 4356,00 грн., на загальну суму - 10124,00 грн.

Ухвалою суду від 26.12.2018 року: відкрито провадження в адміністративній справі; вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження.

В судовому засіданні позивач підтримав адміністративний позов, просив суд задовольнити його в повному обсязі, по суті, з підстав, викладених в позовній заяві (а.с.6-9), із посиланням на ч.ч. 1, 2 ст. 36, ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», п. 4 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, пп. 2 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2018 року № 365», із зазначенням таких фактичних обставин:

- позивач отримує пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зі змінами та доповненнями відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», як внутрішньо переміщена особа. Підставою отримання нею пенсії у зв'язку з втратою годувальника стала смерть її батька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2;

- з 29.12.2007 року до 31.08.2017 року позивач знаходилась на обліку у Великоновосілківському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області. З 01.09.2017 року виплата пенсії по втраті годувальника їй була призупинена в зв'язку з закінченням терміну дії довідки про навчання. У вересні 2017 року позивач отримала довідку про навчання у Одеському національному медичному університеті та подала її до Великоновосілківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області для поновлення виплати їй пенсії по втраті годувальника, проте у жовтні виплати не відновилися. У листопаді 2017 року позивач звернулась до Великоновосілківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області для отримання інформації з приводу не поновлення виплати їй пенсії по втраті годувальника. На це звернення остання отримала відповідь в усній формі про те, що управління загубило її довідку про навчання та повідомили про необхідність отримати нову та подати. Дати письмову відповідь з цього питання представники Великоновосілківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області відмовились. У кінці листопада 2017 року позивачем була повторно подана довідка про навчання. Проте виплати знову не відновилась. У грудні 2017 року позивачу зателефонував представник Великоновосілківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області та повідомив про те, що у відповідності до п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України № 365 про Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам: Соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення), територіальними органами Пенсійного фонду України, робочими органами Фонду соціального страхування, центрами зайнятості за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування. Тому позивач, як внутрішньо переміщена особа звернулась за місцем свого фактичного проживання 23 січня 2018 року до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду в м. Одесі з відповідною заявою;

- 29 січня 2018 року управлінням позивача було включено до списку № 3 на отримання інформації для призначення (відновлення) виплат (щомісячного довічного грошового утримання) внутрішньо переміщених осіб, який було надіслано до Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси. Протоколом від 15.02.2018 року № 4/п комісії по розгляду заяв з призначення населенню субсидій, в окремих випадках, для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, надання пільг за фактичним місцем проживання та призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, управління було зобов'язано призначити позивачу пенсію;

- після надходження пенсійної справи (16.04.2018 року), управління розпорядженням від 16.04.2018 року виплату пенсії позивачу було поновлено з 01.09.2017 року. У травні 2018 року позивач отримала травневу виплату у розмірі 1452,00 грн., а у червні 2018 року - 7260,00 грн. за січень, лютий, березень, квітень та червень 2018 року з моменту надання заяви до управління. Проте заборгованість за період з 01.09.2017 року по 31.12.2017 року у сумі - 5768,00 грн. позивачу не була виплачена;

- 01.07.2018 року сплинув строк дії довідки про навчання позивача, виплату пенсії було призупинено. 11.09.2018 року позивач звернулась до Центрального об'єднаного управління із заявою про поновлення їй виплати пенсії та надала довідку про навчання від 04.09.2018 року № 1528/МІ, видану Одеським національним медичним університетом. Рішенням Комісії від 04.10.18 року протокол № 19/п підтверджено факт її перебування за фактичним місцем проживання, виплату пенсії позивачу було поновлено. Отже, у жовті поточного року позивач отримала пенсію у сумі - 1452,00 грн., проте позивач не отримала пенсію у період з 01.07.2018 року по 30.09.2018 року у кількості - 4356,00 грн.;

- 30.10.2018 року позивач письмово звернулась до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі. Письмову відповідь від 23.11.18 року, яку направили позивачу поштою, позивач отримала на початку грудня 2018 року. У відповіді зазначалося, що Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду в м. Одесі має перед нею заборгованість у періоді з 01.09.2017 року по 31.12.2017 року у кількості - 5768,00 грн., та у періоді з 01.07.2018 року по 30.09.2018 року у кількості 4356,00 грн. Загальна сума заборгованості складає - 10124.00 грн. Також було зазначено, що заборгованість у кількості 10124.00 грн. нарахована та обліковується в управлінні відповідно до пп. 2 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365», що набрала чинності 12 травня 2018 року, суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період (до місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи про витребування пенсійної справи) обліковується в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України;

- відповідно до листа за вих. 574/м-11 від 23.11.2018 року Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, останній не заперечує проти того, що має заборгованість по сплаті позивачу пенсії за періоди з 01.09.2017 року по 31.12.2017 року у кількості - 5768,00 грн., та у періоді з 01.07.2018 року по 30.09.2018 року у кількості - 4356,00 грн., на загальну суму заборгованості - 10124.00 грн.

В судовому засіданні представник відповідача не визнав адміністративний позов повністю, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити, по суті, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (а.с.33-34), із посиланням на ч. 1 ст. 4, ст. 5, ч.ч. 1, 2 ст. 73, ч. 3 ст. 113 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пп. 2 п. 1, п. 15 Постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2018 року № 365», ст. 12, п. 1 ст. 47 Закону України «Про забезпечення прав, свобод внутрішньо переміщених осіб», із зазначенням таких фактичних обставин:

- позивач перебуває на обліку в управлінні з 01.09.2017 року на підставі особистої заяви від 23.01.2018 року № 81 про запит пенсійної справи, та отримує пенсію по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсій страхування» зі, змінами та доповненнями відповідно до Закону Україну «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148, як внутрішньо переміщена особа;

- 29.01.2018 року управлінням включено позивача до списку № 3 на отримання інформації для призначення (відновлення) виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) внутрішньо переміщених осіб, який було надіслано до Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси. Згідно атестату від 20.03.2018 року № 31, до 01.09.2017 року позивач отримувала пенсію в УПФУ в Мар'їнському районі Донецької області. Протоколом від 15.02.2018 року № 4/п комісії по розгляду заяв з призначення населенню субсидій, в окремих випадках, для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, надання пільг за фактичним місцем проживанні та призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, управління зобов'язано призначити пенсію позивачу;

- після надходження пенсійної справи (16.04.2018) розпорядженням управління від 16.04.2018 року виплату пенсії позивачу поновлено з 01.09.2017 року;

- борг за період з 01.09.2017 року по 31.12.2017 рік склав 5768,00 гри. та обліковується в управлінні згідно пп. 2 п. 1 постанови Кабінету міністрів України від 25.04.2018 року № 335 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365», виплату якого буде здійснено з моменту надходження особливого розпорядження;

- 18.06.2018 року позивач звернувся з заявою № 335/М-11 про надання інформації просила надіслати відповідь на звернення за адресою: АДРЕСА_1. Тому, в порядку контролю 09.07.2018 року управлінням включено позивача до списку № 34 на отримання інформації для призначення (відновлення) виплати пенсії (щомісячного довічного грошового, утримання) внутрішньо переміщених осіб, який було надіслано до Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси;

- 11.09.2018 року позивач звернувся до управління з заявою № 4661 про поновлення виплати пенсії з доданої до неї довідкою від 04.09.2018 року № 1528/МІ, виданої Одеським національним Медичним університетом. Розпорядженням управління від 14.09.2018 року виплату пенсії позивачу поновлено з 01.07.2018 року. Протоколом від 04.10.2018 року № 19/п (зареєстровано 16.102018 року № 3965/01) комісії по розгляду заяв з призначення населенню субсидій, в окремих випадках, для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, надання пільг за фактичним місцем проживання та призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, управління зобов'язано призначити пенсію позивачу. Борг за період з 01.07.2018 року по 30.09.2018 рік склав 4356,00 грн. та обліковується в управлінні згідно пп. 2 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 335 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365», виплату якого буде здійснено з моменту надходження особливого розпорядження.

Заслухавши вступне слово позивача та представника відповідача, дослідивши докази у справі, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню повністю, з таких підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 6 вересня 2018 року позивачу Управлінням соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси видано довідку № 3611 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. (а.с.27)

30.10.2018 року позивач звернувся до відповідача з заявою, вхід. № 574/М-11 (а.с.13), в якій останній просив, зокрема, надати інформацію з приводу відмови позивачу у виплаті пенсії по втраті годувальника з місяця липня по вересень 2018 року.

На звернення позивача від 30.10.2018 року, вхід. № 574/М-11, відповідач листом від 23.11.2018 року № 574/М-11 повідомив позивача, зокрема, що:

- вона перебуваєте на обліку в управлінні з 01.09.2017 р. на підставі особистої заяви від 23.01.2018 р. № 31 про запит пенсійної справи, та отримуєте пенсію по втраті годувальники відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058 зі змінами та доповненнями відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148 як внутрішньо переміщена особа;

- 29.01.2018 р. управлінням Вас включено до списку № 3 на отримання інформації для призначення (відновлення) виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) внутрішньо переміщених осіб, який було надіслано до Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси;

- згідно атестату від 20.03.2018 р. № 31, до 01.09.2017 р. вона отримувала пенсію в УПФУ в Мар'їнському районі Донецької області;

- протоколом від 15.02.2018 р. № 4/п комісії по розгляду заяв з призначення населенню субсидій, в окремих випадках, для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, надання пільг за фактичним місцем проживання та призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, управління зобов'язано призначити позивачу пенсію;

- після надходження пенсійної справи (16.04.2018 р.), управління розпорядженням від 16.04.2018 р. виплату пенсії поновлено з 01.09.2017 р.;

- борг за період з 01.09.2017 по 31.12.2017 рр. склав 5768,00 грн. та обліковується в управлінні згідно пп. 2 п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 р. № 335 «Про внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. № 365», виплату якого буде здійснено з моменту надходження особливого розпорядження;

- 09.07.2018 р. управлінням позивача в порядку контролю включено до списку № 34 на отримання інформації для призначення (відновлення) виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) внутрішньо перемінених осіб, який було надіслано до Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси;

- 11.09.2018 р. позивач звернулась до управління із заявою № 4661 про поновлення виплати пенсії з доданою до неї довідкою від 04.09.2018 р. З 1528/МІ, виданою Одеським національним Медичним університетом.

- управління розпорядженням від 14.09.2018 р. виплату пенсії позивача поновлено з 01.07.2018 р.;

- протоколом від 04.10.2018 р. № 19/п (зареєстровано 16.10.2018 р. № 3965/01) комісії по розгляду заяв з призначення населенню субсидій, в окремих випадках, для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, надання пільг за фактичним місцем проживання та призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, управління зобов'язано призначити позивачу пенсію;

- борг за період з 01.07.2018 по 30.09.2018 рр. склав 4356,00 грн. та обліковується в управлінні згідно пп. 2 п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 р. № 335 «Про внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. № 365», виплату якого буде здійснено з моменту надходження особливого розпорядження.

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо невиплати позивачу заборгованості за пенсією по втраті годувальника за період з 01.09.2017 року по 31.12.2017 року та за період з 01.07.2018 року по 30.09.2018 року, позивач звернувся до суду із вищенаведеними вимогами.

На доведення обставин, на яких ґрунтуються заперечення, та на виконання ухвали суду відповідачем суду надано копії матеріалів пенсійної справи позивача. (а.с.39-73)

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Частинами 1, 3 та 4 статті 78 КАС України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Спірні правовідносини врегульовано законодавством (чинним та у редакції станом на момент виникнення відповідних правовідносин): законами України: «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII), Порядком призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365 (далі - Порядок № 365).

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 1706-VII, зокрема, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до ст. 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 1058-IV цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Згідно з п. 15 Порядку № 365 орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

В частині 2 статті 9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Виходячи з аналізу вищенаведених вимог законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та на підставі встановлених судом обставин, а саме:

1. Згідно змісту заяв сторін по суті справи, пояснень сторін в судовому засіданні, ними визнаються фактичні обставини справи, зокрема, щодо наявності у відповідача перед позивачем заборгованості за пенсією по втраті годувальника за період з 01.09.2017 року по 31.12.2017 року у кількості - 5768,00 грн., та у період з 01.07.2018 року по 30.09.2018 року у кількості - 4356,00 грн., на загальну суму - 10124,00 грн.

З урахуванням наданих сторонами документів, у суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Тому, згідно з ч. 1 ст. 78 КАС України, зазначені обставини, не підлягають доказуванню.

Відповідно, спірність позицій сторін полягає лише та виключно у правовому врегулюванні правовідносин, які склалися між сторонами.

Так, правовою підставою для невиплати позивачу наявної заборгованості перед ним відповідачем зазначено: пп. 2 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 335 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365», відповідно до якого, виплату якого буде здійснено з моменту надходження особливого розпорядження.

Проте, суд звертає увагу, що на момент розгляду даної справи відповідний окремий порядок виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі за минулий час Кабінетом Міністрів України не визначено, однак відсутність відповідного нормативно-правового документу, що визначає механізм реалізації права на отримання невиплаченої суми пенсії за минулий період не може бути визнано обґрунтованою підставою для позбавлення особи такого права.

Право позивача на отримання пенсії за минулий період чітко закріплено у ст. 46 Закону № 1058-IV, якою встановлено, що частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нормативно-правовим актом, яким визначено механізм виплати пенсій є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Крім того, вищенаведений нормативно-правовий акт Кабінету Міністрів України - Порядок № 365 відноситься до категорії підзаконних, та не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили, тому у даному випадку пріоритетному застосуванню підлягають норми Закону № 1058-IV.

Посилання відповідача на те, що пенсія позивачу буде виплачуватись на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, прямо суперечить ст. 46 Закону № 1058-IV та свідчить про застосування до позивача, як до внутрішньо переміщеної особи, дискримінаційного підходу, порівняно з іншими пенсіонерами, в той час, коли наявний єдиний механізм виплати пенсій громадянам України за минулий час згідно діючого законодавства.

Конституційний Суд України у Рішенні від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

У вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов'язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 Закону № 1706-VII Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Крім того, з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача.

Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Отже, вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов'язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п. 52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011 року).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskalv. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pincv. The Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelasv. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pincv. The Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashiv. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgov. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п. 71).

Для того, щоб національне законодавство відповідало вимогам Конвенції, воно має гарантувати засіб правового захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно законодавство має достатньо чітко визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам влади, та порядок її реалізації (див. рішення у справі «Гіллан та Квінтон проти Сполученого Королівства» (Gillan and Quinton v. The United Kingdom), заява № 4158/05, п. 77, ECHR 2010 (витяги), з подальшими посиланнями та п. 67 рішення у справі «Котій проти України» (Заява № 28718/09) від 5 березня 2015).

Інших суттєвих доводів та/або доказів щодо обґрунтування правомірності допущення оскаржуваної бездіяльності відповідачем суду не наведено та не надано.

При цьому слід зазначити, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р.).

Однак, ст. 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін (див. п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р.), відповідно

суд дійшов висновків, що:

- правова позиція відповідача зі спірних питань - є помилковою, такою що не відповідає змісту вищенаведених законодавчих норм, які регулюють спірні правовідносини, обмежує позивача у законодавчо встановленому праві, покладаючи на нього надмірний тягар негативних наслідків спірних правовідносин за відсутності його вини;

- оскаржена позивачем бездіяльність допущена відповідачем: не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; без використання повноваження з метою, з якою це повноваження надано; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для допущення бездіяльності; недобросовісно; нерозсудливо; без дотримання принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; непропорційно, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямована ця бездіяльність, відповідно, - вона є протиправною, зазначені вимоги позивача та похідні від них вимоги зобов'язального характеру - є такими, що підлягають задоволенню, відповідно

- адміністративний позов підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем до позовної заяви додано квитанцію № ПН6478 від 18 грудня 2018 року про сплату судового збору за подання даного адміністративного позову у загальній сумі 705,00 грн.

Стягненню з Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 підлягає належна до сплати за даний позов сума судового збору - 704,80 грн. (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок).

Керуючись ст.ст. 9, 139, 194, 241-246, 250, 255, 295 та Перехідними положеннями КАС України, суд -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (місцезнаходження: вул. Ільфа і Петрова, 4-А, м. Одеса, 65121; ідентифікаційний код юридичної особи: 41248812) про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості за пенсією по втраті годувальника за період з 01.09.2017 року по 31.12.2017 року та за період з 01.07.2018 року по 30.09.2018 року.

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі виплатити ОСОБА_1 заборгованість по сплаті пенсії по втраті годувальника за період з 01.09.2017 року по 31.12.2017 року в сумі - 5768,00 грн., та у період з 01.07.2018 року по 30.09.2018 року в сумі - 4356,00 грн., в загальній сумі - 10124,00 грн.

Стягнути з Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму судових витрат в розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок).

Апеляційні скарги на рішення суду подаються учасниками справи до або через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

В повному обсязі рішення складено 1 квітня 2019 року.

Суддя М.Г. Цховребова

.