Справа № 520/9045/18
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2019-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 р.Справа № 520/9045/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Яковенка М.М. , Лях О.П. ,

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ОРТОПРОТ" на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.02.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Старосєльцева О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 18.02.19 року по справі № 520/9045/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОРТОПРОТ"

до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області

про визнання протиправними та скасування наказу, рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "ОРТОПРОТ", звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДФС у Харківській області від 09.10.2018 №7577 "Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю "ОРТОПРОТ";

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДФС у Харківській області від 17.10.2018 про застосування адміністративного арешту майна та коштів на рахунках платника податків.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що правочини між позивачем, платником податків, та його контрагентами є дійсними і законними, підстав для перевірки господарських операцій у межах цих правочинів не має, письмовий запит контролюючого органу складений неналежно, оскільки не містить посилань на суть порушення закону, відмова платника від проведення перевірки вчинена на визначених законом обставинах.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.02.209 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з рішення суду першої, позивачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони не зявились, про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили, у звязку з чим відповідно до ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) колегія суддів вважає за можливим розглянути справу по суті.

Відповідно до ч.4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ГУ ДФС у Харківській області як контролюючим органом складені письмові запити від 09.03.2017 №1985/10/20-40-14-07-16 та від 28.09.2017 №18560/10/20-40-14-11-18 з приводу надання пояснень і документів по взаємовідносинам позивача з ТОВ «Селена Град», з ТОВ «Сітілайнпром», ТОВ "Економ Маркет", ТОВ "Комплект Стандарт Сервіс".

Вказані письмові запити направлені за належною податковою адресою позивача та отримані останнім 15.03.2017р. та 05.10.2017 відповідно. Вказані обставини справи сторонами не оскаржуються.

Позивач листами від 30.03.2017 за вих.№1 та від 25.10.2017 №1 відмовив у виконанні вимог викладених в письмових запитах контролюючого органу.

09.10.2018 контролюючим органом видано наказ №7577 про призначення документальної позапланової перевірки ТОВ «ОРТОПРОТ» по взаємовідносинам з ТОВ "Селенаград", ТОВ «Сітілайнпром», ТОВ «Економ маркет», ТОВ "Комплект стандарт сервіс".

16.10.2018 позивач вчинив відмову від проведення перевірки.

17.10.2018 відповідачем прийнято рішення №43457/10/20-40-14-11-18 про застосування адміністративного арешту майна платника податків.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що факт порушення прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах не знайшов підтвердження проведеним судовим розглядом, що є визначеною процесуальним законом обставиною для відхилення заявлених вимог.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право, зокрема, проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків.

Відповідно до п. 75.1 ст.75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Правовідносини з приводу здійснення контролюючими органами контролю за додержанням особою податкової дисципліни у спосіб проведення податкових перевірок унормовані, положеннями ст.73-81 Податкового кодексу України, а правовідносини з приводу застосування адміністративного арешту майна платника податків у звязку з не допуском до перевірки чи відмовою від проведення перевірки урегульовані виключно ст. 94 Податкового кодексу України.

Матеріалами справи підтверджено, що письмовий запит контролюючого органу надісланий позивачу в спірних правовідносинах відповідає вимогами ст.73 Податкового кодексу України, оскільки містить посилання на взаємовідносини з конкретними контрагентами у розрізі конкретних звітних податкових періодів справляння ПДВ, з достатньою поза розумним сумнівом деталізацією розкриває джерела одержання податкової інформації з ознаками порушення особою податкової дисципліни та суть ймовірного (можливого) порушення особою закону.

Доказів наявності у розпорядженні контролюючого органу обєктивних даних, котрі б однозначно усували ці сумніви, позивачем до матеріалів справи не подано.

Відповідно до норм п.78.1.1, п.78.1.4 ст.78 Податкового кодексу, відмова платника податків від виконання владних приписів запиту контролюючого органу про подання письмових пояснень і документів є правовою підставою для видання рішення про призначення перевірки.

Зі змісту оскаржуваного наказу становлено, що підставою для прийняття наказу вказано п.78.1.1 ст.78 Податкового кодексу України.

Відповідно до абз.2-3 п.81.1 ст.81 Податкового кодексу України, вимогами до форми та змісту направлення на перевірку визначені: 1) підпис керівника контролюючого органу (заступника керівника чи уповноваженої особи), 2) печатка контролюючого органу, 3) дата видачі направлення, 4) найменування контролюючого органу, 5) реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, 6) найменування та реквізити суб'єкта перевірки або об'єкта перевірки, 7) мета перевірки, 8) вид перевірки, 9) підстави перевірки, 10) дата початку перевірки, 11) тривалість перевірки, 12) посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку; а вимогами до форми та змісту наказу про призначення перевірки визначені: 1) підпис керівника контролюючого органу (заступника керівника чи уповноваженої особи), 2) печатка контролюючого органу, 3) дата видачі, 4) найменування контролюючого органу, 5) найменування та реквізити суб'єкта перевірки або адреса об'єкта перевірки, 6) мета перевірки, 7) вид перевірки, 8) підстави перевірки, 9) дата початку перевірки, 10) тривалість перевірки, 11) період діяльності, який підлягає перевірці.

Наявний в матеріалах справи наказ про проведення перевірки спростовує доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, про невідповідність змісту та оформлення оскаржуваного наказу вимогам ст.78, 81 Податкового кодексу України, оскільки наказ містить посилання на приводи та підстави (як юридичні, так і фактичні) призначення перевірки, а тому підстави для скасування наказу відсутні, а позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Відповідно до абз.5 п.81.1 ст.81 Податкового кодексу України, підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки є: 1) непредявлення або направлення на перевірку, або копії наказу про призначення перевірки, або службового посвідчення, 2) ненадіслання копії наказу про призначення перевірки, 3) предявлення оформлених без додержання вимог закону або направлення на перевірку, або копії наказу про призначення перевірки, або службового посвідчення.

Положення абз.6 п.п.81.1 ст.81 Податкового кодексу України містить імперативне застереження, відповідно до якого відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п'ятому цього пункту, не дозволяється.

Крім того, відповідно до абз.6 п.п.81.1 ст.81 Податкового кодексу України, платник податків має право оцінювати на відповідність закону документи контролюючого органу відносно призначення та проведення перевірки виключно у межах параметрів (ознак) за зовнішнім оформленням, а незгода платника з суттю підстав для призначення перевірки не є підставою для відмови у допуску працівників контролюючого органу до перевірки, оскільки підстави для перевірки визначені зовсім іншими нормами закону, а саме: ст.ст.75, 77, 78, 80 Податкового кодексу України.

Згідно з п.п. 94.2.3 ст.94 Податкового кодексу України, адміністративний арешт майна платника податків, який відповідно до п. 94.1 ст. 94 Податкового кодексу України, є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов'язків (а не лише сплати податкового боргу), визначених законом, застосовується у разі, коли платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу.

Відповідно до п. 94.2.3 ст. 94 Податкового кодексу України, підстава для застосування адміністративного арешту майна платника податків є самостійним приводом для реалізації контролюючим органом заходів податкового примусу виключно за процедурою ст. 94 Податкового кодексу України і жодним чином не стосується інших аналогічних суміжних процедур, згаданих у п.20.1.31 ст.20 (зупинення операцій на рахунках у банку за не допуск до обстеження приміщень і територій), п.20.1.32 ст. 20 (зупинення операцій на рахунках у банку за створення перешкод у діяльності податкового керуючого), п.20.1.33 ст.20 (арешт за недостатність майна для погашення податкового боргу), п.89.4 ст.89 (зупинення операцій на рахунках у банку за не допуск податкового керуючого), п.91.4 ст.91 (зупинення операцій на рахунках у банку за невиконання законних вимог податкового керуючого) Податкового кодексу України.

Згідно з п.94.2.3 ст.94 Податкового кодексу України, до винної особи можуть бути застосовані два цілком окремі, самостійні та незалежні один від одного заходи державного податкового примусу, а саме: 1) контролюючим органом - арешт майна платника податків у порядку абз. 1 п.94.6 ст.96 Податкового кодексу України з подальшим судовим підтвердженням відповідно до абз.1 п.94.10 ст.94 цього ж кодексу; 2) судом - арешт коштів у порядку абз.3 п.94.6 ст.96 Податкового кодексу України за зверненням контролюючого органу.

Аналогічних висновків стосовно застосування ст.94 Податкового кодексу України викладений в постанові Верховного Суду від 27.11.2018 по справі №820/1929/17 (касаційне провадження №К/9901/40847/18).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21.01.1999 у справі ОСОБА_1 проти Іспанії, від 22.02.2007 у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011 у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010 у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994 у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003 у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008 у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та ОСОБА_2 (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), згідно з якими право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Відповідно до змісту вказаних вище судових рішень, вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач, як субєкт владних повноважень, виконав обовязок покладений на нього відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 КАС України та довів правомірність прийнятих ним оскаржуваних в спірних правовідносинах рішень, в той час як, позивачем не доведено обставин на яких ґрунтуються його вимоги, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв'язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ОРТОПРОТ" залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.02.2019 року по справі № 520/9045/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_3
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_4 ОСОБА_5
Повний текст постанови складено 25.04.2019 року