Справа № 1540/3852/18
Суддя: Крусян А.В.
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2019 р.м.ОдесаСправа № 1540/3852/18

Головуючий першої інстанції Соколенко О.М.

Час та місце ухвалення судового рішення «--:--», м. Одеса

Повний текст судового рішення складений 12.03.2018р.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Крусяна А.В.,

суддів Градовського Ю.М., Яковлєва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Синіговець А.В.,

представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача Рамжева О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування висновку, визнання протиправним та скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

31.07.2018р. ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування висновку управління Державної міграційної служби в Одеській області на підставі якого було прийнято наказ в частині скасування посвідки на постійне проживання ОСОБА_5 НОМЕР_1 від 25.05.2007р.; визнання протиправним та скасування наказу Державної міграційної служби України №136 від 30.10.2015 року «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання» у частині, що стосується ОСОБА_5; зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області здійснити їй обмін посвідки серії НОМЕР_2 від 25.05.2007 року на постійне проживання в Україні.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що при прийнятті спірних рішень відповідачами не встановлено та не доведено, що дозвіл на імміграцію їй видано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність. При цьому, її не було засуджено в Україні до позбавлення волі, її дії не становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; перебування її на території України з 1989 року не впливає на здоров'я, права і законні інтереси громадян України, вона не порушувала законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Крім того, відповідач порушив обов'язок щодо всебічності та повноти отримання інформації з різних, передбачених законодавством джерел, необхідної для вирішення питання щодо скасування відповідного дозволу на імміграцію. При винесенні оскаржуваного рішення, відповідач проігнорував обов'язок щодо запрошення її для надання пояснень при розгляді відповідного питання щодо скасування дозволу на імміграцію.

Як вказує позивач, принцип правової визначеності є важливою складовою принципу верховенства права. Позивач вважає, що суб'єктом владних повноважень не доведено «легітимної мети» прийнятого рішення. При цьому, застосоване обмеження не було необхідним у демократичному суспільстві з огляду на фактичні обставини справи, оскільки вона одружена та має трьох дітей, один з яких неповнолітній син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який народився у м. Одесі та є громадянином України, що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_3 від 03.05.2007 року, довідкою про реєстрацію особи громадянином України НОМЕР_4 від 14.12.2010 року, виданою Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області та паспортом громадянина України для виїзду за кордон. Разом із родиною вона постійно проживає за зареєстрованою адресою у м. Одесі. Враховуючи зазначені обставини, а також те, що неповнолітній син перебуває на її утриманні, потребує допомоги, навчається у школі в м.Одесі, вона вважає, що спірні рішення відповідачів щодо скасування посвідки на постійне проживання є неправомірними та порушують не лише права позивача, але й права та інтереси її неповнолітньої дитини.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.10.2018р. позов задоволений, з підстав відсутності підстав для скасування посвідки на постійне проживання в Україні громадянки Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5 серії НОМЕР_2, виданої 25.05.2007р. Крім того, суд першої інстанції з метою повного захисту прав та свобод позивача вийшов за межі позовних вимог, також визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області від 04.05.2018р. про відмову в обміні посвідки, яке викладене в графі «Прийняте рішення» заяви ОСОБА_5 від 27.04.2018р.

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції при вирішенні справи норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, тому просить рішення суду скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апелянт вважає, що відповідно до матеріалів особової справи позивача, на момент звернення та на момент документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянки Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, не було надано жодного документу, підтверджуючого факт її професійного навчання та працевлаштування на підприємствах і в організаціях СРСР, тобто вона не вважається такою, що має дозвіл на імміграцію і на неї не поширюються норми абзацу 6 п.4 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», а саме: особам, зазначеним у пункті 4 розділу V Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. Отже, апелянт вважає, що громадянка Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, була необґрунтовано документована посвідкою на постійне проживання в Україні, рішення про документування було прийнято з порушенням вимог Закону України «Про імміграцію» та підлягає скасуванню.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач - ОСОБА_5, є громадянкою Соціалістичної Республіки Вєтнам, що підтверджується копією паспорта НОМЕР_5, який виданий 10.03.2017 року з терміном дії до 10.03.2027 року (т.1 а.с.17-21), прибула до України в 1989 році за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року та залишилась проживати в Україні.

Також встановлено, що позивач 30.09.2001 року звернулась до Начальника ОПР і МР УМВС України в Одеській області із заявою, в якій зазначила, що після закінчення школи в 1988 році у зв'язку із відсутністю роботи у Вєтнамі, за Угодою між Урядом СРСР та СВР, вона приїхала в Україну та працювала у м. Херсоні з 1989 року по 1994 рік на ткацькому заводі, після чого, в подальшому переїхала до м.Одеси. Також у вказаній заяві позивач повідомила, що з цього часу вона повинна забезпечувати себе і свою сім'ю, займатись випадковими роботами, в тому числі дрібним бізнесом та повідомила, що у неї є син та чоловік. Зважаючи на положення Закону України «Про імміграцію», позивач у вказаній заяві просила видати їй посвідку на проживання. /т.1 а.с.91, 103-104/

09.02.2002 року за вх. №55 у ВПР та МР УМВС України в Одеській області складено заяву-анкету про залишення в Україні на постійне місце проживання громадянки Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5.н., яка проживає за адресою: АДРЕСА_1, в якій позивач просила дозволити їй залишитись в Україні на постійне місце проживання, оскільки вона прибула за міжнародною угодою між колишнім СРСР та Вєтнамом з дитиною до 16 років - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4. /т.1 а.с.92-94/

До заяви була долучена копія національного паспорту позивача № НОМЕР_6, виданого Посольством Вєтнаму в Україні 25.05.2000 року терміном дії до 25.05.2005 року. /т.1 а.с.95-97/

Також до заяви було долучено довідку Посольства Соціалістичної Республіки Вєтнам 110/2001-CM від 21.09.2001 про те, що Посольство не заперечує проти надання позивачу компетентними органами України права на постійне проживання. /т.1 а.с.101/

18 лютого 2002 року інспектором ВГПІС УМВС України в Одеській області складено висновок про залишення на постійне мешкання в Україні громадянки Вєтнаму ОСОБА_5, який затверджено начальником ВГПІС УМВС України в Одеській області. /т.1 а.с.106/

Так, вказаним висновком встановлено, що громадянка Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 року, уродженка м. Тхань Хоа, прибула в Україну в 1989 році за міжурядовою угодою між СРВ та колишнім СРСР. До 1994 року працювала на Херсонському ткацькому заводі, а в 1994 році переїхала до м.Одеси, де проживає разом із чоловіком та сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4. ОСОБА_5 являється членом в'єтнамського земляцтва.

Зважаючи на вищевикладене, посадова особа вважала доцільним задовольнити клопотання громадянки Вєтнам ОСОБА_5 на документування видом на проживання в Україні.

Як встановлено судом першої інстанції, за результатом розгляду вищевказаної заяви та на підставі висновку інспектора ВГПІС УМВС України в Одеській області від 18.02.2002 року, 18.02.2002 року відділом ВГІРФО УМВС України в Одеській області громадянку В'єтнаму ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, було документовано посвідкою на постійне проживання НОМЕР_7. /т.1 а.с.108-109/

25.05.2007 року позивач отримала посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2, згідно якої вона зареєстрована в АДРЕСА_2. /а.с.16, 124-125/

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, 21 вересня 2015 року посадовими особами відділу імміграційної роботи ГУ ДМС в Одеській області складено та першим заступником начальника ГУ ДМС в Одеській області затверджено висновок про розгляд матеріалів особової справи щодо документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянки Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5. /т.1 а.с.70-72, 173-175/

Як зазначено у вказаному висновку, на виконання листа Південного регіонального управління Державної Прикордонної служби України від 03.09.2015 року №51/1279, розпорядження Державної міграційної служби України від 17.06.2015 року №8-3596/2-15, в рамках спільної прикордонної операції «Кордон-2015» в період з 04 по 06 вересня 2015 року були проведені спільні заходи щодо виявлення та документування вищевказаної протиправної діяльності в межах Одеської області, в ході якої співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області було виявлено громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_8.н. Проведеною перевіркою було встановлено, що даний громадянин дозвіл на імміграцію отримав на підставі перебування у шлюбі з громадянкою Вєтнаму ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5.н. Отже, як вказано у висновку, головним спеціалістом відділу імміграційної роботи управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області, було здійснено перевірку особової справи №253815 на предмет законності надання документування ОСОБА_5 посвідкою на постійне проживання. В результаті перевірки встановлено, що 04.02.2002 року до ВПР та МР УМВС України в Одеській області звернулась громадянка Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, проживаюча за адресою: АДРЕСА_1, із заявою щодо залишення в Україні на постійне проживання. Як підставу для цього та отримання посвідки на постійне проживання заявницею в заяві-анкеті було вказано те, що вона прибула до України у 1989 році з метою працевлаштування та з 1989 по 1994 рік працювала на Херсонському ткацькому заводі, у 1994 році переїхала з м. Херсон до м. Одеси та займається дрібним бізнесом. До заяви були долучені: копія національного паспорту № НОМЕР_6, виданого Посольством В'єтнам в Україні 25.05.2000 року терміном дії до 25.05.2005 року, переклад паспорту на українську мову, довідка Посольства Соціалістичної Республіки В'єтнам 110/2001-СМ від 21.09.2001 року про відсутність у заявниці судимості на території В'єтнаму, довідка Посольства Соціалістичної Республіки В'єтнам № 88/2001-СІМ від 21.09.2001 року про відсутність заперечень щодо залишення на постійне проживання в Україні, висновок ВГШС УМВС України в Одеській області про залишення громадянки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, на постійне мешкання в Україні відповідно до п.4 розділу V Прикінцевих Положень Закону України «Про імміграцію», рішення Київського районного суду м. Одеси № 2-3915 від 26.06.2003 року про встановлення факту постійного проживання громадянки СРВ ОСОБА_5 на території України з 1989 року. Згідно довідки №118 Управління у справах національностей та міграції ООДА №13-308 від 25.03.2003 року, позивач знаходиться на обліку в управлінні на підставі розпорядження Облдержадміністрації від 26.07.2000 року №570/А-2000 «Про впорядкування перебування та працевлаштування в'єтнамських громадян в Одеській області».

При цьому, у висновку зазначено, що відповідно до матеріалів справи, на момент звернення, а також на момент документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянки В'єтнаму ОСОБА_5, не було надано жодного документу, підтверджуючого факт її професійного навчання та працевлаштування на підприємствах і в організаціях СРСР, тобто вона не вважається такою, що має дозвіл на імміграцію і на неї не поширюються норми абзацу шостого пункту 4 розділу V Прикінцевих Положень Закону, а саме: особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію.

Таким чином, відповідно до висновку від 21.09.2015 року, громадянка СРВ ОСОБА_5, була необґрунтовано документована посвідкою на постійне проживання в Україні, рішення про документування посвідкою на постійне проживання прийняте з порушенням вимог Закону та підлягає скасуванню відповідно до пункту 2.9 розділу II Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом МВС України від 15.07.2013 року № 681, зареєстрованого в Міністерстві юстиції 06.03.2013 року за № 1335/23867 (зі змінами) наказом Голови ДМС. Посвідки, що були видані на підставі рішень, які скасовані наказом Голови ДМС визнаються недійсними та підлягають вилученню.

29.09.2015 року на виконання вимог листа Державної міграційної служби України №8-10178/2.1-13 від 20.12.2013 року листом №5/3-14704 Головне управління ДМС в Одеській області направило на адресу директора Департаменту у справах біженців та іноземців ДМС України зокрема, висновок про скасування посвідки на постійне проживання громадянки Вєтнаму ОСОБА_5. /т.1 а.с.111/

30.10.2015 року Державною міграційною службою України прийнято наказ №136 «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання», яким відповідно до пп.18, пп.25 п.10 Положення про Державної міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року №360 та абз.3 п.2.9 наказу МВС від 15.07.2013 року №681 «Про затвердження Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.08.2013 року за №1335/23867 (зі змінами), з метою забезпечення належного виконання покладених на ДМС завдань наказано, зокрема у п.13 на підставі висновку ГУ ДМС в Одеській області від 21.09.2015 року стосовно ОСОБА_5 скасувати повністю рішення відділу ВП та ІС УМВС України в Одеській області від 18.02.2002 року про документування посвідкою на постійне місце проживання в Україні громадянки Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5. Пунктами 13.2, 13.3 вказаного наказу зазначено, що видані на підставі цього рішення посвідки на постійне місце проживання серії НОМЕР_7 від 18.02.2002 року та серії НОМЕР_2 від 25.05.2007 року визнати недійсними та такими, що підлягають вилученню; начальнику ГУДМС в Одеській області забезпечити вилучення вказаних у пп.13.2 п.13 посвідок на постійне проживання, а також здійснити заходи передбачені законодавством України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

09.11.2015 року за вх. №15762 Головним управлінням ДМС в Одеській області отримано від Державної міграційної служби України справу щодо громадянки Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5 для вжиття заходів, визначених наказом ДМС від 30.10.2015 року №136 «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання», що підтверджується відтиском штампу в правому нижньому куті супровідного листа до вказаних документів. /т.1 а.с.113/

13.11.2015 року Головне управління ДМС в Одеській області на адресу позивача направило лист №5/3-253815 з повідомленням, що наказом Державної міграційної служби України від 30.10.2015 року №136, посвідку на постійне місце проживання серії НОМЕР_2, видану 25.05.2007 року позивачу визнано недійною та такою, що підлягає вилученню. У зв'язку з цим, у листі зазначено на необхідність ОСОБА_5 звернутися до відділу імміграційної роботи ГУ ДМС в Одеській області за адресою: м.Одеса, вул.Буніна, 37, каб.21 для надання детальних роз'яснень. /т.1 а.с.120/

При цьому, в матеріалах особової справи громадянки Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5 відсутні докази отримання (вручення) позивачу вищевказаного листа Головного управління ДМС в Одеській області від 13.11.2015 року №5/3-253815.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.04.2018 року громадянка Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 звернулась до Малиновського РВ у м.Одесі Головного управління ДМС в Одеській області із заявою про обмін посвідки НОМЕР_2 від 26.05.2007 року. /т.1 а.с.74-75,122-123/

Листом від 03.05.2018 року №5114/1-637 заступником начальника Малиновського РВ у м.Одесі Головного управління ДМС в Одеській області направлено начальнику Головного управління ДМС в Одеській області матеріали справи щодо обміну посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку із непридатністю до користування гр. Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5. /т.1 а.с.121/

04.05.2018 року Начальником Головного управління ДМС в Одеській області прийнято рішення про відмову в оформленні посвідки на постійне (тимчасове) проживання на підставі пп.6 п.17 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 25.03.2017 року №251, про що здійснено відмітку в графі «Прийняте рішення» заяви громадянка Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 від 27.04.2018 року №192. /т.1 а.с.123/

Листом Головного управління ДМС України в Одеській області від 02.07.2018 року №ЗПІ-Л/7/5101-39/5100.5.3/10823-18-02, було повідомлено представника позивача про необхідність з'явитись до Головного управління ДМС України в Одеській області для отримання рішення про скасування посвідки та про необхідність здати посвідку (а.с.37).

14.08.2018 року представник позивача отримав від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області лист від 14.08.2018 року за вих. №П-1079/6/5101-18/5100.5.3./13513-18-02, додатком до якого був висновок про розгляд матеріалів особової справи щодо документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянки Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5 від 21.09.2015 року (на підставі якого було винесено оскаржуваний наказ).

Не погоджуючись з висновком Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про розгляд матеріалів особової справи щодо документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянки Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5 від 21.09.2015 року, на підставі якого прийнято наказ в частині скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2, виданої 25.05.2007 року на ім'я ОСОБА_5 та наказом Державної міграційної служби України №136 від 30.10.2015 року у частині, що стосується громадянки Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що суд першої інстанції при вирішенні справи, дійшов до правильного висновку щодо обґрунтованості позовних вимог.

Так, згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року №3773-VI (зі змінами та доповненнями на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №3773) визначено що, іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Частиною першою статтею 3 Закону №3773 визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини п'ятнадцятої статті 4 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України «Про імміграцію».

Відповідно до ст.1 названого Закону іммігрантом є іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Дозволом на імміграцію є рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно п.2 ч.1 ст.9 Закону заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Відповідно до абз.4 п.4 розділу V Прикінцеві положення Закону України «Про імміграцію» вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, окрім іншого, іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Також п.4 розділу V Прикінцеві положення Закону України «Про імміграцію» встановлено, що особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Відповідно до діючого на момент прийняття оспорюваного висновку та наказу, п. 1 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою КМУ від 26 грудня 2002 року №1983, цей Порядок визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

При цьому пунктами 21-25 зазначеного порядку передбачена певна процедура щодо скасування дозволу на імміграцію.

При видачі позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні, ВГІРФО УМВС України в Одеській області підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявило.

Державна міграційна служба України, скасовуючи рішення ВГІРФО УМВС України в Одеській області про видачу посвідок на постійне проживання громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5, керувалась тим, що позивачем на момент звернення та на момент документування посвідкою на постійне проживання в Україні не було надано жодного документу, підтверджуючого факт її професійного навчання та працевлаштування на підприємствах і в організаціях СРСР, тобто вона не вважається такою, що має дозвіл на імміграцію і на неї не поширюються норми абзацу шостого п. 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», а саме: Особам, зазначеним у пункті 4 розділу V Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію.

При цьому, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, а саме рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.06.2003 року (набрало законної сили 28.07.2003р.) встановлено факт приїзду на роботу згідно Угоди між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР і постійного проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 року на території України з 1989 року, про що також свідчать дані паспорта, факт народження дитини, довідка Одеської обласної адміністрації, листи і документи управлінських органів.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно пункту 18 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року №251, посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12, 13 Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до абзацу 6 пункту 4 Розділу V Закону України «Про імміграцію» особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12 - 15 цього Закону.

Зважаючи на аналіз вказаної норми Закону, суд апеляційної інстанції вважає, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію. А відтак, позивач отримав посвідку на постійне проживання в межах законодавства.

Таким чином, позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки вона прибула до України в 1989 році, а Законом України «Про імміграцію», від 07 червня 2001 року, передбачено набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень. Тому позивачу у відповідності до положень Закону України «Про імміграцію» правомірно була надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

Стаття 12 Закону України «Про імміграцію» передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

При цьому, відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не враховано, що перелік підстав для прийняття такого рішення, визначений статтею 12 Закону України «Про імміграцію», а інших випадків, зокрема, відсутності документів, що підтверджуючого факт її професійного навчання та працевлаштування на підприємствах і в організаціях СРСР, чинним законодавством не передбачено.

Разом з тим, оскаржене рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів її сім'ї скасування посвідки на постійне проживання має наслідком повну зміну способу життя родини, в складі якої неповнолітня дитина.

Адже, навіть якщо в 2007 році посвідку на постійне проживання позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб'єкта владних повноважень, перекладати тягар негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного, оскільки суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та вирішив справу по суті правильно, тому рішення суду першої інстанції в порядку ст.316 КАС України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 24.04.2019р.

Головуючий суддя Крусян А.В.
Судді Градовський Ю.М. Яковлєв О.В.