Справа № 2-а-6408/11
Суддя: Матохнюк Д.Б.
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2-а-6408/11

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Ковганич С.В.

Суддя-доповідач - ОСОБА_1

25 квітня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Матохнюка Д.Б.

суддів: Курка О. П. Совгири Д. І. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 01 лютого 2019 року про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України у Тульчинському районі Вінницької області про визнання дій щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплати щомісячного підвищення до пенсії, як дитині війни, протиправними та зобов'язання виплатити дане підвищення до пенсії,

В С Т А Н О В И В :

Постановою Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 липня 2011 року, яка залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2014 року, задоволено позов ОСОБА_2, а саме:

-визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України у Тульчинському районі Вінницької області щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплати ОСОБА_2 підвищення до пенсії, в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, як дитині війни, відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18.11.2004 року;

- зобовязано управління Пенсійного фонду України у Тульчинському районі Вінницької області перерахувати та виплачувати ОСОБА_2 підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18.11.2004 року, в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, та виплачувати його щомісячно до втрати права на таке підвищення, починаючи з 01.09.2010 року, виплативши заборгованість з 01.09.2010 року по теперішній час.

У січні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до Тульчинського районного суду Вінницької області з клопотанням, в якому просила встановити відповідачу строк для подачі звіту про виконання судового рішення від 15 липня 2011 року.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 01 лютого 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання, виходячи із того, що встановлення судового контролю за виконанням рішення субєктом владних повноважень можливе лише під час прийняття такого рішення. При цьому, встановлення судового контролю є правом судом, а не його обовязком.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказану ухвалу.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення клопотання.

Сторони в судове засідання не зявилися, до суду подали заяви про розгляд справи без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги за наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Суб'єктами, на яких поширюється обов'язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Конституційний Суд України у Рішенні від 30.06.2009р. №16-рп/2009 зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини).

У справі Soering vs UK (judgement of 7 July 1989) Європейський суд визначив, що Конвенція як правовий акт, що забезпечує захист прав людини, передбачає, що її гарантії мають бути реальними та ефективними. Крім того, будь-яке тлумачення прав та свобод, що гарантуються, має відповідати загальним рисам Конвенції, мета якої забезпечення і розвиток ідеалів та цінностей демократичного суспільства. Таким чином, на державі лежить прямий обовязок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили.

Виконання будь-якого судового рішення є невідємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції.

Поза сумнівом, вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням, зазначено в Концепції Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обовязків цивільного характеру.

При цьому, суд апеляційної інстанції не погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що обов'язок подати звіт про виконання судового рішення може покладатися на суб'єкта владних повноважень виключно під час ухвалення судового рішення, оскільки норми КАС України не містять такого обмеження щодо застосування заходів судового контролю, передбачених ч.1 ст.382 КАС України.

Тобто, зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, суд може й після ухвалення такого рішення.

Вказана позиція узгоджується із ухвалою Верховного Суду від 20.06.2018 по справі №800/592/17.

Крім того, з метою реалізації Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 року №440 затверджено Порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою (Порядок).

Згідно з п. 3 Порядку рішення, які видані або ухвалені до 01 січня 2013 року, подаються до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника для проведення їх обліку, інвентаризації заборгованості та подальшої передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення заборгованості.

Пунктом 9 Порядку визначено, що відповідальна особа не пізніше десяти робочих днів з дня внесення рішення до Реєстру зобовязана надіслати заявнику та боржнику за їх місцезнаходженням або на електронну пошту повідомлення про прийняття такого рішення для обліку із зазначенням черги, до якої воно включено.

Так, в матеріалах справи міститься повідомлення про прийняття до обліку рішення, виконання якого гарантується державою Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області №28106/02.2-32 від 12 листопада 2018 року про те, що постанова Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 липня 2011 року у справі №2-а-6408/11 прийнято до обліку та включено до першої черги задоволення вимог.

Вказане вище свідчить про те, що відповідач не ухиляється від виконання судового рішення, а відтак відсутні підстави для зобовязання його подати звіт.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної ухвали дотримано норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 14, 243, 250, 308, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 329, 370, 382 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 01 лютого 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_3 ОСОБА_4