Справа № 760/13985/17
Суддя: Лазаренко В. В.
Дата ухвалення: 2019-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/760/418/19
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2019 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва в складі судді Лазаренко В.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправним, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати незаконними дії відповідача щодо відмови у призначенні йому одноразової грошової та зобов`язати останнього призначити і виплатити йому одноразову грошову допомогу у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 14.03.2016 йому первинно встановлено третю групу інвалідності у зв`язку з захворюванням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. 01.04.2017 після повторного огляду йому продовжено зазначену групу інвалідності з 15.03.2017 строком до 01.04.2020. У з в`язку з встановленням інвалідності він набув право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон України № 2011-XII від 20.12.1991). З метою реалізації зазначеного права позивач в установленому порядку звернувся до відповідача з відповідною заявою. Міністерство оборони України не визнало його право на отримання одноразової грошової допомоги в особі Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби прийняло рішення, оформлене протоколом №38 п. 47 від 14.04.2017, яким йому у виплаті допомоги відмовило, з тієї підстави, що на день звільнення з військової служби заявник проходив службу в Прикордонних військах КДБ СРСР, тому витрати, пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги мають здійснюватися Державною прикордонною службою України. З таким рішенням відповідача він незгоден, з тих підстав, що воно не ґрунтується на нормах закону, які діяли на час виникнення спірних правовідносин. З огляду на зазначені обставини, позивач вважає, що рішення відповідача є протиправним, порушує його право на соціальний захист, гарантоване Конституцією України та Законами України.
Ухвалою суду від 04 серпня 2017 року в справі було відкрито скорочене провадження.
Згідно ч. 3 ст. 30 КАС України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) справа, прийнята адміністративним судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому адміністративному суду.
Відповідно до п. 10 Перехідних положень КАС України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Таким чином, розгляд справи відбувається за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
22 січня 2018 року до суду надійшов відзив представника Міністерства оборони України.
У відзиві представник Міністерства оборони України вказує на те, що представлені позивачем письмові докази не підтверджують того, що він набув право на отримання одноразової грошової допомоги, а також на те, що питання про її виплату повинне вирішуватись Адміністрацією Державної прикордонної служби України. З цих підстав просить відмовити в задоволенні позову.
Крім того, представник Міністерства оборони України у відзиві порушує питання про передачу адміністративної справи на розгляд Окружного адміністративного суду м. Києва та про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
З урахуванням предмету та підстав позову, характеру спірних правовідносин суд дійшов висновку про відсутність підстав для передачі справи на розгляд Окружного адміністративного суду м. Києва, оскільки адміністративна справа прийнята судом до провадження з додержанням правил підсудності, визначених п. 3 ч. 1 ст. 18 КАС України в редакції Кодексу, яка діяла до 15.12.2017.
З урахуванням положень п. 3 ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 257, п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України відсутні підстави для розгляду даної адміністративної справи за правилами загального позовного провадження.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
Дослідивши надані у справі письмові матеріали, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
Встановлено, що ОСОБА_1 проходив строкову військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що входила до складу Прикордонних військ КДБ СРСР.
Відповідно до довідки від 09.06.2015 №2911 та довідки від 03.07.2010 №21/59/Р-4435, вбачається, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах СРСР, в тому числі є учасником бойових дій в Афганістані з 15.03.1983 по 17.12.1984.
Внаслідок виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, позивач отримав захворювання, що підтверджується протоколом засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України № 3437 від 18 вересня 2015 року.
14 березня 2016 року позивачу первинно встановлено ІІІ групу інвалідності на строк до 01.04.2017, у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові, що підтверджується довідкою МСЕК від 14 березня 2016 року серії 12 ААА №118298.
З 01.04.2017 позивачу встановлено третю групу інвалідності, у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові, на строк з 01.04.2017 по 01.04.2020, довідкою МСЕК від 15 березня 2017 року серії 12 ААА №118914.
З метою реалізації права на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 «Про затвердження порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчання (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» (далі - Порядок № 975) та статями 16 - 16-3 Закону України № 2011-XII від 20.12.1991, позивач надав усі належні документи до уповноваженого органу Харківського обласного військового комісаріату.
Розглянувши подані документи, Міністерство оборони України в особі комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби прийняло рішення, оформлене протоколом №38 п. 47 від 14.04.2017, яким ОСОБА_1 у виплаті допомоги відмовило, з тієї підстави, що на день звільнення з військової служби позивач проходив службу в Прикордонних військах КДБ СРСР, тому витрати, пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги мають здійснюватися Державною прикордонною службою України.
Позивачем оспорюється правомірність вищевказаного рішення відповідача.
Надаючи оцінку доводам сторін та обставинам справи суд виходить з такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання (ч. 1 ст. 16 Закону України № 2011-XII від 20.12.1991).
Встановлено, що позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги передбаченої ст. 16 Закону України № 2011-XII від 20.12.1991 та Постанови КМУ № 975.
Так, Закон України № 2011-XII від 20.12.1991 визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно з п. 4 ч.2 ст. 16 Закону України № 2011-ХІІ від 20.12.1991, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Згідно підпункту «б» пункту 1 ст.16-2 Закону України № 2011-XII від 20.12.1991 (в редакції, чинній на момент встановлення інвалідності) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності ІІІ групи.
При цьому, законодавцем встановлено обов`язок саме Міністерства оборони України стосовно прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги позивачу у зв`язку із встановленням останньому ІІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби.
Як вбачається з матеріалів справи та зазначено вище, 14 березня 2016 року позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до ст. 16 Закону України № 2011-XII від 20.12.1991 та Постанови КМУ № 975 у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, визначеного законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, у разі встановлення інвалідності ІIІ групи.
Вказана обставина підтверджена наявними матеріалами справи, в тому числі постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 12.12.2016 та ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2017.
Аналогічна правова позиція також висловлена в постанові Верховного Суду України від 10 березня 2015 року у справі №21-563а14, де визначено, що право на отримання допомоги виникає у військовослужбовця з моменту настання інвалідності.
Крім того, визначено, що одноразова грошова допомога є компенсаційним механізмом соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Частиною дев`ятою статті 16-3 Закону України № 2011-XII від 20.12.1991 встановлено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою КМУ № 975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок).
Пунктом 6 Порядку передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується: військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі: 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності IІІ групи.
Таким чином, право на отримання одноразової грошової допомоги починається саме з моменту настання підстав для отримання цієї допомоги, тобто, в даному випадку, саме з моменту настання інвалідності, а не з моменту звільнення з військової служби.
Отже, право на отримання одноразової грошової допомоги військовослужбовцю, якому встановлено інвалідність внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби закріплене у статті 16 Закону України № 2011-XII від 20.12.1991 та в Порядку.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2014 року (справа №21-446а14) та від 21 квітня 2015 року (справа №21-135а15).
Згідно з п.11. Порядку військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.
До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).
У відповідності до п.12-13 Порядку призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).
Керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку. Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.
На виконання наказу Міністра оборони України від 12.04.2007 року №168 «Про організацію роботи та призначення комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб звільнених з військової служби» (далі - Наказ №168) /чинного на момент звернення позивача за призначенням допомоги/ у Міністерстві оборони України створено постійно діючу комісію з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб звільнених з військової служби.
У відповідності до пункту 2 Наказу №168 голова комісії, зокрема, забезпечує підготовку пропозицій та подає їх Міністру оборони України для прийняття рішень про призначення грошової допомоги.
Отже, в силу положень наказу №168, відповідну пропозицію для вирішення питання щодо призначення одноразової грошової допомоги повинна надавати постійно діюча комісія з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб звільнених з військової служби.
За результатами розгляду такої пропозиції комісії Міністр оборони України приймає відповідне рішення (позитивне або негативне).
Згідно пункту 15 Порядку рішення про відмову у призначенні грошової допомоги може бути оскаржено в установленому порядку.
Аналогічні положення щодо прийняття рішення про призначення (відмову у призначенні) одноразової грошової допомоги уповноваженим органом Міністерства оборони України закріплені у наказі Міністра оборони України від 26.10.2016 № 564 «Про затвердження Положення про Комісію Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум».
Таким чином, як відображено у позиції Верховний Суд України в постановах від 18 березня 2014 року (справа № 21-11а14) та від 22 квітня 2014 року (справа № 21-484а13) сформульованій у подібних правовідносинах, підставою для повідомлення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги є рішення суб`єкта владних повноважень, прийняте з цього питання.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем відмовлено позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги, відповідне рішення, оформлене протоколом №38 п. 47 від 14.04.2017.
За таких обставин, враховуючи, що позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги, у відповідності до п. 11 Порядку надав усі необхідні документи уповноваженому органу, суд приходить до висновку, що рішення відповідача про відмову у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги не ґрунтується на вимогах закону, тому є протиправним.
Відповідно до частини першої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно з Конституцією України права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Положеннями ч.ч. 1-3 ст. 7 КАС України передбачено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч. 1, 2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України», п. 59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо).
З урахуванням вищевикладеного, оскільки Міністерство оборони України, як адміністративний орган, уже скористався своїми дискреційними повноваженнями (свободою розсуду) та прийняв рішення про відмову у призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги позивачу, вказане рішення порушує права та інтереси позивача, який має відповідне право на таку допомогу, суд приходить до висновку, що порушене право підлягає захисту.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:
1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;
2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;
3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;
4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;
5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;
6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За таких обставин, з огляду на предмет та підстави позову, з урахуванням фактичних обставин справи, позов належить задовольнити частково, та для захисту порушеного права позивача рішення про відмову у призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги належить визнати протиправним та скасувати, зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачеві одноразову грошову допомоги у поряду та розмірі встановлених законодавством.
Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтями 9, 16 - 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінетом Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, ст.ст. 1-3, 5, 6, 8, 9, 19, 30, 72-78, 90, 139, 241-246, 257, 262, 263, 293, 295, п. 10 Перехідних положень КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаціних сум, оформлене протоколом №38 п. 47 від 14.04.2017, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги.
Зобов`язати Міністерство оборони України (адреса: проспект Повітрофлотський, будинок 6, м. Київ, 03168, код ЄДРПОУ: 00034022) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) одноразової грошової допомоги, що передбачена п. 4 ч. 2 ст. 16 Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на день встановлення інвалідності, тобто 14.03.2016.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складання до суду апеляційної інстанції.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Суддя В.В. Лазаренко