Справа № 420/5985/18
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/5985/18
Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н. В.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

при секретарі - Філімович І.М.

за участю:

апелянта - ОСОБА_2

представника відповідача - Федчик Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 05 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності щодо не проведення остаточного розрахунку в день звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_2 19.11.2018 року звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність ГУНП в Одеській області щодо нездійснення остаточного розрахунку в день звільнення зі служби в поліції відносно ОСОБА_2;

- стягнути з ГУНП в Одеській області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки до виплати доплати за службу в нічний час при звільненні ОСОБА_2 зі служби у поліції в розмірі 100 487,52 грн.

Позов мотивований тим, що позивача звільнено зі служби в поліції відповідно до наказу ГУ НП в Одеській області № 728 о/с з 12.04.2017 року за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу). Останнім днем служби позивача є 12.04.2017 року.

В день звільнення позивача, 12.04.2017 року, належна до виплати ОСОБА_2 сума доплати за службу в нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку на кожну годину служби в нічний час і розмірі 1829,42 грн. виплачена позивачу не була. Остаточний розрахунок з ОСОБА_2 по виплаті доплати за службу в нічний час проведено 26.04.2018 року. Про факт нарахування та виплати доплати за службу в нічний час позивача особисто повідомлено листом від 10.05.2018 року вих. № 1708/29/2/01-2018.

14.02.2019 року від представника відповідача надійшло клопотання про залишення адміністративного позову без розгляду в якому зазначено, що для стягнення заборгованості за заробітною платою працівник має право звернутися до суду без обмеженням жодним строком, що вбачається зі змісту ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Проте, звернення за стягненням середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні та виплата за затримку при видачі трудової книжки обмежується трьома місяцями. Дана позиція викладена у рішенні Конституційного Суду України по справі № 1-5/2012 від 22.02.2012 року. Таким чином, на думку відповідача, крайнім строком звернення ОСОБА_2 до суду із вказаним позовом є 10.08.2018 року.

Позивачем було надано відзив на клопотання представника відповідача про залишення адміністративного позову без розгляду. Позивач зазначив, що вимоги, з якими він звернувся до суду не обмежуються будь-яким строком у відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України. На підтвердження вказаної позиції, позивач посилається на рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 та від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 та просить відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 05 березня 2019 року клопотання представника відповідача задоволено, залишено без розгляду позовні вимоги ОСОБА_2 до ГУНП в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності щодо не проведення остаточного розрахунку в день звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки.

Не погодившись з наведеним висновком суду першої інстанції ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою. Апелянт просить скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 05 березня 2019 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час розв'язання публічно-правових спорів про стягнення на користь осіб, які перебуваються (перебували) на публічній службі, заробітної плати (суддівської винагороди, грошового забезпечення, пенсії, тощо) у разі порушення законодавства про оплату праці потрібно застосовувати положення ч. 2 ст. 233 КАС України. Тобто, строки звернення до суду в цій категорії спорів не застосовуються. Право на заробітну плату не обмежується будь-якими строками щодо судового захисту.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів вважає помилковими посилання апелянта на положення ст. 233 КЗпП України якою передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Так, Конституційним Судом України розглянуто справу № 1-5/2012 за зверненням ОСОБА_4 з клопотанням дати офіційне тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 Кодексу щодо визначення строку для звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди, завданої несвоєчасною виплатою працівникові належних йому при звільненні сум, та початку його перебігу.

За результатом розгляду вказаної справи, Конституційним Судом України 22 лютого 2012 року прийнято рішення № 4-рп/2012, відповідно до якого положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

У рішення також зазначено, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст. ст. 1,2 Закону України «Про Конституційний Суд України», Конституційний Суд України є органом конституційної юрисдикції, який забезпечує верховенство Конституції України, вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених Конституцією України випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до Конституції України.

Конституційний Суд здійснює свою діяльність на засадах верховенства права, незалежності, колегіальності, гласності, відкритості, повного і всебічного розгляду справ, обґрунтованості та обов'язковості ухвалених ним рішень і висновків.

Судом першої інстанції вірно визначено, що рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 належить до застосування при вирішенні даного спору, оскільки у вказаному рішенні, Конституційний Суд України визначив строки звернення до суду фізичними особами із позовами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у відповідності до ст. 117 КЗпП, з урахуванням положень ст. 233 КЗпП, на які посилається позивач.

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, а саме лист від 10.05.2018 року № 1708/29/2/01-2018, позивач був повідомлений щодо доплати за службу в нічний час за період з листопада 2015 року по червень 2016 року, така доплата нарахована за службу в нічний час за вказаний період, і у квітні 2018 року перерахована на карточний рахунок позивача.

Проте, з позовом до суду ОСОБА_2 звернувся лише 19.11.2018 року, тобто із порушенням тримісячного строку на звернення до суду із вказаним позовом.

Посилання апелянта на рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 та від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 колегія суддів вважає помилковим з огляду на наступне.

Рішенням КСУ від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 надано офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 233 Кодексу з приводу того, чи поширюється необмежений строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати на вимоги про стягнення не нарахованих роботодавцем сум індексації заробітної плати та компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати.

Разом з тим, вимоги про стягнення індексації заробітної плати та компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати не є тотожними вимозі про стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку з працівником при звільненні. Вказані виплати (індексація та компенсація) мають іншу правову природу та порядок їх нарахування та виплати визначається спеціальними нормативно-правовими актами: Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, Порядком проведення індексації грошових доходів населення.

Стосовно рішення КСУ від 15.10.2013 року № 8-рп/2013, на яке також посилається апелянт, колегія суддів зазначає, що це рішення взагалі стосуються строків звернення до суду із вимогою про стягнення заробітної плати, у тому числі і за час вимушеного прогулу, тобто за час, коли працівника незаконно звільнено, а потім поновлено на роботі. Проте, у даному спорі позивач не оспорює нараховані йому суми грошового забезпечення, а не погоджується зі строком виплати вказаного грошового забезпечення після звільнення.

Таким чином, висновки, які наведені у рішеннях Конституційного Суду України від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 та № 9-рп/2013, не застосовуються до спірних правовідносин.

Враховуючи викладені обставини колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач звернувся до суду із вказаним позовом з порушенням строків, що визначені законодавством.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308; 310; 312; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 05 березня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 26.04.2019 року.

Головуючий суддя Джабурія О.В.
Судді Вербицька Н. В. Кравченко К.В.