Справа № 826/16932/18
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2019-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 квітня 2019 року № 826/16932/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до 1. Генерального прокурора України Луценка Ю.В.

2. Генеральної прокуратури України

про встановлення відсутності компетенції, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Генерального прокурора України Луценка Ю.В., Генеральної прокуратури України (далі - ГПУ) та просить встановити відсутність компетенції Департаменту (Управління) спеціальних розслідувань як самостійного структурного підрозділу ГПУ, та зобов'язати Генпрокурора Луценка Ю.В. внести зміни до кошторису витрат на утримання органів прокуратури, виключивши з нього кошти на фінансування та утримання Департаменту (Управління) спеціальних розслідувань ГПУ, припинивши його фінансування.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що він є платником податків, за рахунок, зокрема, його доходів та сплачених з них податків формується Державний бюджет України, з якого відповідно фінансується бюджет органів прокуратури України, тому в силу положень статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України вважає, що наділений правом на звернення до суду із позовом про захист своїх інтересів, які охороняються законом. Охоронюваний законом інтерес, як стверджує позивач, у даному спорі полягає у справедливому, ефективному й результативному використанні зібраних, зокрема, і за його рахунок коштів до Державного бюджету України.

В системі органів ГПУ діє Департамент спеціальних розслідувань, який проводить досудове розслідування злочинів, вчинених стосовно учасників мирних акцій протесту під час Революції Гідності, колишніми високопосадовцями та керівниками правоохоронних органів, суддями та представниками судової гілки влади, а також кримінальних проваджень щодо іншої категорії злочинів за дорученням керівництва ГПУ, крім тих, які підслідні Національному антикорупційному бюро України (НАБУ). У цьому зв'язку позивач зазначає, що статтею 38 КПК України визначено систему органів досудового розслідування, серед яких значиться й Державне бюро розслідувань (ДБР), проте, оскільки на момент прийняття нового КПК України відповідний орган ще не було створено, законодавець передбачив, що до дня початку діяльності ДБР слідчі органів прокуратури користуються повноваженнями слідчих, визначеними КПК України щодо злочинів, передбачених частиною четвертою статті 216 КПК України, але не пізніше 5 років з дня набрання чинності Кодексом.

12 листопада 2015 року прийнятий Закон України «Про Державне бюро розслідувань» та 20 листопада 2015 року за твердженнями позивача закінчився п'ятирічний термін повноважень органів прокуратури щодо розслідування злочинів, підслідних органам ДБР, положення частини четвертої статті 216 КПК України набули чинності, строк реалізації слідчими органів прокуратури повноважень щодо розслідування злочинів, віднесених до підслідності органів ДБР, закінчився 20 листопада 2017 року, тому позивач наполягає, що подальше фінансування самостійного структурного підрозділу ГПУ та його утримання за рахунок сплачених ним податків є неефективним, несправедливим, незбалансованим, робить використання коштів Державного бюджету України непрозорим та порушує його права як платника податків.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить задовольнити позовні вимоги повністю.

Ухвалою суду від 06 грудня 2018 року відкрито провадження у справі, визначено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб, відповідачам запропоновано надати відзив стосовно позовних вимог та наявні докази, роз'яснено, що позовні матеріали уповноважені представники відповідачів можуть отримати безпосередньо в приміщенні суду.

У визначений судом строк відповідачами не подано відзиву на позовну заяву, доказів, будь-яких заяв, клопотань, інших документів.

Відповідно до частини другої статті 175 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Згідно статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єкт владних повноважень.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з приписами частини першої статті 55 Конституції України, пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України No 9 - зп від 25 грудня 1997 року (справа за зверненням жителів міста Жовті Води) будь-яка особа має право звернутись до суду, якщо її права порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Як зазначає позивач, у частині четвертій розділу ХІІІ Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» зазначено, що до початку діяльності Державного бюро розслідувань, але не пізніше 5 років після набрання чинності КПК України слідчі органів прокуратури здійснюють досудове розслідування у визначеному цим Кодексом порядку. Аналогічні положення містяться у розділі ХІ Перехідних положень КПК України.

Після введення в дію положень частини четвертої статті 216 КПК України кримінальні провадження, розпочаті слідчими органів прокуратури, продовжують здійснюватися останніми до закінчення досудового розслідування, але не довше двох років. Після цього в 3-місячний термін передаються слідчим органів ДБР.

Аналіз положень частини дев'ятої розділу ХV Конституції України, приписів частини четвертої розділу ХІІІ Закону України «Про прокуратуру», пункту 1 розділу Х КПК України дають підстави вважати, що між цими нормами існує колізія та певна не визначеність моменту закінчення повноважень слідчих органів прокуратури щодо розслідування злочинів, віднесених до підслідності органів ДБР.

Водночас, суд вважає за необхідне застосувати статтю 6 (Верховенство права) Кодексу адміністративного судочинства України, яка передбачає, що забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Крім цього, відповідно до зазначеної статті Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини розкриває зміст принципу верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу.

Однією з вимог принципу верховенства права є захист від свавілля, і це означає, що втручання у права людини повинно підлягати ефективному контролю. Щонайменше це має бути судовий контроль, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури (п. 55 Рішення від 6 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини"). У зв'язку із судовим контролем важливою є вимога про доступ до суду. Серед іншого, вона означає, що з юрисдикції судів не можна вилучати будь-які позови, так само не можна надавати певним категоріям осіб імунітети від судових позовів (п. 65 Рішення від 21 вересня 1994 року у справі "Фаєд проти Сполученого Королівства").

Крім іншого, у справі «Олссон проти Швеції» зазначається, що для забезпечення відповідності принципу верховенства права необхідне існування у внутрішньому праві відповідних заходів захисту проти довільного втручання публічної влади у здійснення права» ( пункт 61 Рішення від 24.03.1988 року у справі «Олссон проти Швеції»).

Відповідно до висновку Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» (рішення від 18 липня 2006 року), - кожен доречний і важливий аргумент особи має бути проаналізований і суд має надати відповідь на кожен з таких аргументів заявника.

Згідно положень вищевказаної практики Європейського Суду з прав людини, Суд оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі статтею 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах та відповідно до законів України.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, Законом України «Про прокуратуру», іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно частини четвертої статті 7, статті 8 Закону України «Про прокуратуру» Генеральна прокуратура України є органом прокуратури вищого рівня щодо регіональних та місцевих прокуратур, організовує та координує діяльність усіх органів прокуратури з метою забезпечення ефективного виконання функцій прокуратури. Генеральну прокуратуру України очолює Генеральний прокурор. У структурі Генеральної прокуратури України утворюються департаменти, управління, відділи, а також Генеральна інспекція. Управління та відділи можуть бути самостійними або входити до складу департаменту (управління). Положення про самостійні структурні підрозділи Генеральної прокуратури України затверджуються Генеральним прокурором.

Відповідно до повноважень, визначених статтею 9 Закону України «Про прокуратуру», Генеральний прокурор, зокрема, затверджує акти з питань щодо внутрішньої організації діяльності органів прокуратури, видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України.

В системі органів ГПУ відповідно до наказу від 03 лютого 2017 року діє Департамент спеціальних розслідувань ГПУ. Цим же наказом затверджено Положення, яким Департамент визначено самостійним структурним підрозділом ГПУ, підпорядкованим заступнику Генерального прокурора України згідно з розподілом обов'язків.

Пунктом 2 Положення визначено існування управління спеціальних розслідувань у складі: першого слідчого відділу, другого слідчого відділу, третього слідчого відділу, відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих управління спеціальних розслідувань; відділу криміналістичного супроводження досудового розслідування та інформаційно-аналітичної роботи, відділу документального забезпечення.

Основними завданнями та функціями Департаменту є організація та проведення відповідно до вимог пункту 1 розділу ХІ Перехідні положення КПК України досудового розслідування злочинів, вчинених стосовно учасників мирних акцій протесту під час Революції Гідності, колишніми високопосадовцями та керівниками правоохоронних органів, суддями та представниками судової гілки влади, а також кримінальних проваджень щодо іншої категорії злочинів за дорученнями керівництва ГПУ, крім тих, які підслідні Національному антикорупційному бюро.

У той же час статтею 38 КПК України визначено систему органів досудового розслідування, серед яких значиться й Державне бюро розслідувань, завданням якого відповідно до статті 5 Закону України «Про державне бюро розслідувань» є запобігання, виявлення, припинення, розкриття і розслідування певної категорії злочинів, перелік яких визначений частиною четвертою статті 216 КПК України.

У пункті 2 розділу Х Прикінцевих положень КПК України законодавець передбачив, що частина четверта статті 216 КПК України вводиться в дію з дня початку діяльності ДБР, але не пізніше 5 років з дня набрання чинності Кодексом, при цьому пунктом 1 розділу ХІ Перехідних положень передбачено, що до того часу слідчі органів прокуратури користуються повноваженнями слідчих, визначеними КПК України, щодо злочинів, передбачених частиною четвертою статті 216 КПК України.

Закон України «Про Державне бюро розслідувань» прийнятий 12 листопада 2015 року та набрав чинності 01 березня 2016 року. Водночас, у роз'ясненні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2016 року зазначено, що початок дії положень частини четвертої статті 216 КПК України пов'язаний не з моментом набрання чинності законом, який регулюватиме діяльність ДБР, а з початком здійснення останнім функцій органу досудового розслідування.

З викладеного вбачається, що хоча формально, починаючи з 20 листопада 2017 року органи прокуратури втратили повноваження щодо ведення досудового розслідування кримінальних правопорушень, підслідних ДБР, проте, відповідно до пункту 4 Перехідних положень Закону України «Про Державне бюро розслідувань» передбачений своєрідний перехідний період тривалістю до двох років для закінчення органами прокуратури досудових розслідувань, розпочатих до 20 листопада 2017 року. Аналогічні положення містяться й у пункті 1 Перехідних положень КПК України.

При цьому, після закінчення цього дворічного строку, не зважаючи на те чи завершено за ними досудове розслідування органами прокуратури чи ні, мають бути протягом трьох місяців передані слідчим ДБР.

Також слід зазначити, що відповідне повідомлення про закінчення повноважень прокуратури з розслідування злочинів, підслідних ДБР міститься на офіційному сайті Генеральної прокуратури України.

Отже, як вбачається з офіційних джерел, обставини, на які посилається позивач, зокрема, в частині відсутності компетенції Департаменту (Управління) спеціальних розслідувань ГПУ з розслідування злочинів, підслідних ДБР, відповідачами не заперечуються та визнаються, а іншого позивачем, окрім як власними переконаннями, висловленими в адміністративному позові не доведено та не підкріплено достатніми доказами, через що позовні вимоги в зазначеній частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Стосовно іншої частини позовних вимог суд зазначає, що дворічний перехідний період, визначений для закінчення органами прокуратури досудових розслідувань, розпочатих до 20 листопада 2017 року, наразі триває, а отже, Департамент спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України продовжує здійснювати діяльність за даним напрямком, як визначено розділом 4 Положення про Департамент спеціальних розслідувань ГПУ, затвердженим наказом ГПУ від 03 лютого 2017 року № 37.

До того ж, зазначеним розділом Положення визначено й інші напрями діяльності Управління спеціальних розслідувань ГПУ, зокрема: вивчення та узагальнення стану досудового розслідування у кримінальних провадженнях, підготовка пропозицій щодо удосконалення слідчої роботи, вжиття заходів до усунення недоліків; підготовка проектів повідомлень про підозру, що здійснюється Генеральними прокурором або його заступником у випадках, передбачених главою 37 КПК України; ведення обліку речових доказів, цінностей, документів, іншого вилученого та арештованого майна у кримінальних провадженнях, вжиття заходів до збереження та схоронності тимчасово вилученого майна; додержання режиму секретності, збереження документів і матеріальних носіїв секретної інформації, створених та отриманих в ході слідчої діяльності;особистий прийом, розгляд і вирішення звернень громадян, запитів і звернень народних депутатів України, скарг учасників кримінального провадження у межах компетенції Департаменту, запитів на інформацію, повідомлень у засобах масової інформації; ведення первинного обліку роботи, підготовка статистичної звітності у межах компетенції, забезпечення достовірності інформації, внесеної до Єдиного реєстру досудових розслідувань, інформаційно-аналітичної системи «Облік та статистика органів прокуратури».

За таких обставин відсутні обґрунтовані передумови для припинення фінансування та утримання Департаменту спеціальних розслідувань ГПУ та зобов'язання до вчинення таких дій Генерального прокурора України.

Окрім того, відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи його окремих положень;

3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його проти правним рішеннями, дією або бездіяльністю.

Формулюючи позовні вимоги у такий спосіб, позивач зачіпає ті повноваження відповідача - Генерального прокурора України, які стосуються його внутрішньої діяльності, та щодо яких суд не вправі приймати рішень зобов'язального характеру.

Як вже зазначав суд вище, відповідно до повноважень, визначених статтею 9 Закону України «Про прокуратуру», Генеральний прокурор, зокрема, затверджує акти з питань щодо внутрішньої організації діяльності органів прокуратури, видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України.

Суд, відповідно до покладених на нього завдань адміністративного судочинства, захищає порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

В зазначеній частині позивач обґрунтовує позовні вимоги порушенням його прав, як платника податків, зазначаючи, що подальше фінансування та утримання Управління спеціальних розслідувань ГПУ за сплачені, зокрема ним податки є неефективним, безпідставним, несправедливим, незбалансованим, проте судом вже встановлено, що функціонування Управління спеціальних розслідувань продовжується на законних підставах, а Генеральний прокурор України має повноваження щодо затвердження кошторису витрат на утримання органів прокуратури.

Беручи до уваги вищевикладене, виходячи із заявленого предмету адміністративного позову та встановлених обставин під час розгляду справи, суд не знаходить підстав для його задоволення.

Також суд вважає, що у межах вирішення даної справи повною мірою забезпечено право позивача на розгляд його адміністративного позову з дотриманням принципу рівності, справедливості та безсторонності, з урахуванням приписів частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, відповідно до яких кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, з висновками щодо застосування цих положень, викладених у рішеннях ЄСПЛ «Бочан проти України» (№2), заява № 22251/08, рішення від 15 лютого 2015 року, «Волошин проти України», заява № 15853/08, рішення від 10 жовтня 2013 року, «Чуйкіна проти України», заява № 28924/04, рішення від 13 січня 2011 року.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої підлягають відшкодуванню або оплаті витрати позивача - не суб'єкта владних повноважень лише при задоволенні адміністративного позову, через що підстави для розподілу судових витрат у даній справі відсутні.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Генерального прокурора України Луценка Ю.В., Генеральної прокуратури України про встановлення відсутності компетенції, зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Підстави для відшкодування судових витрат відсутні.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1, адреса реєстрації: АДРЕСА_2, поштова адреса: АДРЕСА_1 ідентифікаційний код НОМЕР_1.

Відповідачі: Генеральна прокуратура України, Генеральний прокурор України, адреса: 01011, м. Київ, вулиця Різницька, будинок 13/15, код 00034051, тел. +24.

Суддя В.І. Келеберда