Справа № 813/3366/18
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2019-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/300/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Глушка І.В., Макарика В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Меблевий комбінат «Стрий» до Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень, за апеляційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Меблевий комбінат «Стрий» (далі - ТОВ «Меблевий комбінат «Стрий») звернулося до суду з позовом до Головного управління ДФС у Львівській області (далі - ГУ ДФС у Львівській області) про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень ГУ ДФС у Львівській області від 20.04.2018 №№ НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6; від 09.07.2018 № НОМЕР_7; від 10.05.2018 № НОМЕР_8.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 5 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Львівській області від 20.04.2018 № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, № НОМЕР_4, № НОМЕР_5 та № НОМЕР_6, від 09.07.2018 № НОМЕР_7, від 10.05.2018 № НОМЕР_8.

Із таким судовим рішенням не погодилося Головне управління ДФС у Рівненській області та подало апеляційну скаргу. Відповідач вважає, що рішення є незаконним, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та прийняти нове - про відмову у задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи незгоду, апелянт зазначив, що перевіркою було встановлено порушення позивачем норм податкового законодавства. Так, щодо податкового повідомлення-рішення - від 20.04.2018 № НОМЕР_1 апелянт вказав, що ТзОВ «Меблевий комбінат «Стрий» було укладено зовнішньоекономічний контракт з нерезидентом «EFFETRE srl. Unipersonale» від 05.05.2015 № 2015-06-EU про придбання вентиляційної системи, на виконання якого позивачем було сплачено контрагенту авансовий платіж у сумі 5000 євро, що засвідчено платіжним дорученням від 04.06.2015 № 28. Перевіркою встановлено, що товар від нерезидента надійшов на митну територію України 23.09.2015, тобто з порушенням встановленого законодавством строку на 21 день, а тому є підстави для притягнення до відповідальності. Щодо податкових повідомлень-рішень від 20.04.2018 №, №, № апелянт зазначив, що відповідно до авансових звітів та подорожніх листів працівникам підприємства надавались кошти на пальне для заправки службового автомобіля, однак вказане пальне було використане працівниками в позаробочий час та отримане ними як додаткове благо. Щодо податкового повідомлення-рішення від 20.04.2018 № НОМЕР_6, апелянт вказав, що у вересні 2016 - лютому 2017 року ТзОВ «Меблевий комбінат «Стрий» було отримано оплату від ОСОБА_1 в загальній сумі 1910800 грн, однак позивач не виписав та не зареєстрував у Єдиному реєстрі податкових накладних відповідну накладну номенклатурою «за меблі» за періоди отриманої оплати. Щодо податкових повідомлень-рішень від 20.04.2018 № НОМЕР_5 та від 09.07.2018 № НОМЕР_7 апелянт зазначив, що позивачем укладено договори з приватними підприємцями ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 Згідно цих договорів позивач придбав у зазначених контрагентів лісоматеріали. Однак, фактично ці операції не відбулися, оскільки позивачем не надано документи щодо транспортування товару, а також не доведено доцільність його придбання для використання у господарській діяльності підприємства з огляду на наявність у позивача в процесі здійснення господарської діяльності власних лісоматеріалів у великих обсягах. Крім того, на момент здійснення перевірки позивач всупереч вимогам укладених договорів, якими передбачено здійснення передоплати, не здійснив оплату за товар. Враховуючи викладене, відповідач правомірно донарахував податкові зобовязання і підстав для задоволення позову немає.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_5 підтримала апеляційну скаргу та дала пояснення, аналогічні викладеним доводам.

Позивач заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що вважає оскаржуване судове рішення законним і обґрунтованим.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 пояснив, що висновки податкового органу не підтверджені документально і спростовуються поданими письмовими доказами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що Головним управлінням ДФС у Львівській області проведено документальну планову виїзну перевірку ТзОВ «Меблевий комбінат «Стрий» з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної фіскальної служби, за період з 14.03.2014 по 30.09.2017.

За результатами перевірки складено акт від 23.03.2018 №754/13-01-14-14/39135210, в якому зазначено висновки про виявлені порушення ТзОВ «Меблевий комбінат «Стрий»:

1) пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України (далі - ПК України) заниження податку на прибуток, нарахованого за результатами останнього звітного податкового періоду в загальній сумі 323431 грн, в тому числі за 2015 рік на 318,326 грн, за 9 місяців 2017 року на 28365 грн;

2) п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 198.1, п. 198.3 ст. 198, п. 200.1, п. 200.2, п. 200.4 ст. 200 ПК України, заниження податкового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 318466,00 грн; завищення від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду (позитивне значення) в сумі 318466 грн;

3) п. 120.0 ПК України встановлено відсутність реєстрації протягом граничного строку передбаченого ст. 201 ПК України, податкові накладні та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному державному реєстрі податкових накладних;

4) ст. 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», а саме несвоєчасне одержано товар по імпорту згідно контракту з нерезидентом «EFFETRE srl. Unipersonale» від 05.05.2015 № 2015-06-EU, Італія;

5) ст. 103.9 ПК України, а саме неподання звітів про виплачені доходи, отримані і перераховані до бюджету податки та доходи нерезидентів за 2014 рік;

6) пп. «г» пп. 164.2.17 п. 164.2, п. 165.5, ст. 164, п. 167.1 ст. 167, пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168, п. 171.2 ст. 171, пп. «а» п. 176.2 ст. 176 ПК України, в результаті чого донараховано податок на доходи фізичних осіб в сумі 6663,48 грн;

7) п. 16 підрозділу 10 ПК України, не сплачено до бюджету військового збору на суму 455,34 грн;

8) п. 51.1 ст. 51, п. 176.2 ст. 176 ПК України невідображення сум доходів у податковому розрахунку за формою 1 ДФ у формі додаткового блага за придбане паливо у вихідні дні.

На підставі вказаного акта перевірки, ГУ ДФС у Львівській області 20 квітня 2018 року винесено податкові повідомлення-рішення:

№ НОМЕР_1 про нарахування пені за порушення термінів розрахунків у сфері ЗЕД в сумі 7795,70 грн;

№ НОМЕР_2 про визначення суми грошового зобовязання по податку на доходи фізичних осіб, штрафних санкцій в сумі 510 гривень;

№ НОМЕР_3 про визначення суми грошового зобовязання з військового збору в сумі 786,53 грн, в тому числі 455,34 грн за основним платежем та 331,39 грн за штрафними (фінансовими) санкціями;

№ НОМЕР_4 про визначення суми грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 11537,42 грн, в тому числі 6663,48 грн з основним платежем та 4873,94 грн за штрафними (фінансовими) санкціями;

№ НОМЕР_5 про визначення суми грошового зобовязання з податку на прибуток приватних підприємств в сумі 404288,75 грн, в тому числі 323431 грн за основним платежем та 80857,25 грн за штрафними (фінансовими) санкціями;

№ НОМЕР_6 про визначення суми відємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту в сумі 318466 грн й нарахування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 31846 грн.

Не погоджуючись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач оскаржив їх в адміністративному порядку.

Рішенням ДФС України від 04.07.2018 № 22442/6/99-99-11-01-02-25 було скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Львівській області від 20.04.2018 № в частині неправомірно застосованих штрафних санкцій за 2015 рік, а податкові повідомлення-рішення від 20.04.2018 №№ НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, 006921414 залишені без змін.

З урахуванням вказаного рішення ДФС України, ГУ ДФС у Львівській області винесло податкове повідомлення рішення № НОМЕР_7 від 09 липня 2018 року, яким ТОВ «Меблевий комбінат «Стрий» визначено суму податку на прибуток приватних підприємств в сумі 324707,25 грн, в тому числі 323431 грн за основним платежем та 1276,25 грн за штрафними (фінансовими) санкціями.

Також 10 травня 2018 року ГУ ДФС у Львівській області було винесено податкове повідомлення-рішення № про застосування до позивача штрафної санкції в сумі 4150 грн.

Восьмий апеляційний адміністративний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про незаконність повідомлень-рішень № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, № НОМЕР_4 від 20 квітня 2018 року, № від 20 квітня 2018 року, № НОМЕР_8 від 10 травня 2018 року з таких підстав.

Щодо податкових повідомлень-рішень №, № НОМЕР_3, № НОМЕР_4 від 20 квітня 2018 року апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до акта перевірки, у період з 01.01.2017 по 30.09.2017 згідно авансових звітів та подорожніх листів працівникам ТзОВ «Меблевий комбінат «Стрий» надавались кошти для заправки пальним службового автомобіля. Відповідно до чеків касового апарату з автозаправних станцій, податковий орган встановив факт заправки автомобіля у неробочі дні. У зв'язку з чим, дійшов висновку, що працівники використали пальне у неробочий час як додаткове благо на суму 30355,91 грн.

У зв'язку з наведеним, відповідач виніс податкові повідомлення-рішення про збільшення грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, про збільшення грошового зобов'язання з військового збору та про збільшення штрафної санкції.

Відповідно пп. 165.1.11 п. 165.1 ст 165 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються кошти, отримані платником податку на відрядження або під звіт і розраховані згідно із пунктом 170.9 статті 170 вказано Кодексу, а також суми компенсаційних виплат в іноземній валюті, що виплачуються відповідно до закону працівникам дипломатичної служби, направленим у довготермінове відрядження.

Згідно з пп. 170.9.1 п. 170.9 ст. 170 ПК України не є доходом платника податку - фізичної особи, яка перебуває у трудових відносинах із своїм роботодавцем або є членом керівних органів підприємств, установ, організацій, сума відшкодованих йому у встановленому законодавством порядку витрат на відрядження в межах фактичних витрат, а саме, на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) як до місця відрядження і назад, так і за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті), оплату вартості проживання у готелях (мотелях), а також включених до таких рахунків витрат на харчування чи побутові послуги (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), на найм інших жилих приміщень, оплату телефонних розмов, оформлення закордонних паспортів, дозволів на в'їзд (віз), обов'язкове страхування, інші документально оформлені витрати, пов'язані з правилами в'їзду та перебування у місці відрядження, в тому числі будь-які збори і податки, що підлягають сплаті у зв'язку із здійсненням таких витрат.

Згідно акту перевірки відповідно до авансових звітів працівників підприємства останні отримали зазначені кошти під звіт і такі були використані працівниками з метою придбання пального для службових автомобілів.

Ці автомобілі перебували у користуванні ТОВ «Меблевий комбінат «Стрий», що підтверджено копіями відповідних договорів найму , згідно п. 4 яких передбачено обовязок наймача забезпечувати автомобіль паливно-мастильними матеріалами.

Отже, оскільки придбане пальне згідно звітів про використання коштів було використано працівниками підприємства на заправку службових автомобілів, які використовувалися підприємством у службових цілях, підстав для визнання витрачених коштів доходами зазначених працівників немає.

При цьому, суд першої інстанції правильно зазначив, що придбання пального у вихідний день не свідчить про його використання саме у цей день і в особистих цілях.

Доказами використання пального є подорожні (шляхові листи) чи інші первинні документи, а чеки касового апарату є лише доказом придбання пального.

При цьому, звіти про використання коштів наданих на відрядження або під звіт (копії яких було приєднано до матеріалів справи) були складені відповідальними працівниками у робочі дні.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 20.04.2018 № НОМЕР_2, № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4.

Щодо податкових повідомлень-рішень № НОМЕР_6 від 20 квітня 2018 року та № НОМЕР_8 від 10 травня 2018 року суд зазначає наступне.

Проведеною перевіркою було встановлено, що у вересні 2016 року лютому 2017 року ТОВ «Меблевий комбінат «Стрий» отримав оплату від ОСОБА_1 в сумі 1910800 грн, однак перевіркою встановлено, що позивач не виписав та не зареєстрував у Єдиному реєстрі податкових накладних на імя ОСОБА_7 податкові накладні із зазначенням номенклатури «за меблі», чим порушено вимоги п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України.

Також перевіркою встановлено, що по отриманим авансовим платежам позивач не здійснив коригування за рахунок повернення коштів.

Разом з тим, такі висновки податкового органу не відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобовязань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

Датою та часом надання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронному вигляді до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, є дата та час, зафіксовані у квитанції.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 23 вересня 2016 року позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір № 23/09/16 купівлі-продажу деревяного будинку на суму 2844000 грн площею 320 кв. м (т. 1 а.с. 223-224).

Згідно умов цього договору платежі здійснювалися на підставі виставленого позивачем рахунку № 59 від 23.09.2016 за предмет договору «Будинок дерев'яний площею 320 кв. м» (т. 1 а.с. 225).

Згідно матеріалів справи, позивач щоразу на підставі отриманих коштів згідно платіжних доручень виписував та реєстрував податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Копії зазначених податкових накладних наявні в матеріалах справи. Вказане підтверджують долучені до матеріалі справи копії квитанцій про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, що були досліджені судом першої інстанції (т. 1 а.с. 227-249, т. 2 а.с. 1-36).

Факт виписки позивачем та реєстрації зазначених податкових накладних щодо господарських операцій з ОСОБА_1 з продажу деревяного будинку площею 320 кв. м вартістю 2370000 грн не оспорюється і апелянтом.

Разом з тим, відповідач вважає, що оскільки у платіжних дорученнях ОСОБА_1 вказала призначення платежу за меблі, а податкові накладні виписані щодо операцій з продажу деревяного будинку, йдеться про різні господарські операції.

Однак, згідно копій платіжних доручень про здійснення оплати ОСОБА_1, у них міститься інформація, що оплату здійснено згідно рахунку № 59 від 23 вересня 2016 року. Цей рахунок було виставлено позивачем саме за деревяний будинок площею 320 кв. м вартістю 2370000 грн.

У деяких платіжних дорученнях також вказано, що оплату здійснено за товар згідно договору від 23 вересня 2016 року.

Отже, помилкове вказання контрагентом позивача іншої назви товару у платіжних дорученнях за наявності іншої інформації, яка дає підставі для ідентифікації платежу (щодо призначення ) не дає підстав вважати, що оплата проходила за іншу операцію , ніж це було вказано позивачем у податкових накладних, які були виписані і зареєстровані у встановленому законом порядку.

Враховуючи викладене суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність зазначеного податкового повідомлення-рішення.

Щодо податкового повідомлення-рішення - від 10.05.2018 № НОМЕР_8 апеляційний суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що на підставі зазначеного рішення до ТОВ «Меблевий комбінат «Стрий» було застосовано штрафні санкції в розмірі 4150 грн за платежем по податку на додану вартість за невиконання позивачем податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_6 від 20 квітня 2018 року щодо виправлення помилок під час зазначення обовязкових реквізитів податкових накладних протягом граничного строку, передбаченого абзацом другим пункту 120-1.3 статті 120-1 Податкового кодексу України (т. 1 а.с. 124).

Водночас, позивач оскаржив податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_6 від 20 квітня 2018 року в адміністративному порядку. Рішення за результатами розгляду скарги було прийнято ДФС України 4 липня 2018 року. Тоді позивач оскаржив податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_6 від 20 квітня 2018 року до суду.

Отже, доводи позивача про те, що його не було узгоджено станом на 10 травня 2018 року є вірними.

Тому, правові підстави для притягнення до відповідальності за його невиконання у відповідача були відсутні.

Крім того, судом встановлено неправомірність зазначеного податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_6 від 20 квітня 2018 року, а тому притягнення до відповідальності за його невиконання є протиправним.

Враховуючи викладене, зазначене податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню.

Щодо податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 20 квітня 2018 року апеляційний суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Меблевий комбінат «Стрий» укладено зовнішньоекономічний контракт з нерезидентом «EFFETRE srl. Unipersonale» від 05.05.2015 № 2015-06-EU про придбання вентиляційної системи. На виконання умов контракту позивачем нерезиденту було перераховано авансовий платіж в сумі 5000 євро, що підтверджується платіжним дорученням від 04.06.2015 № 28.

Товар на митну територію України надійшов згідно вантажно - митної декларації № 209040000/2015/006029 від 23.09.2015.

У звязку з порушенням 90 денного строку здійснення поставки на 21 день, відповідачем було нараховано пеню.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» імпортні операції резидентів, які здійснюються на умовах відстрочення поставки, в разі, коли таке відстрочення перевищує 180 календарних днів з моменту здійснення авансового платежу або виставлення векселя на користь постачальника продукції (робіт, послуг), що імпортується, потребують висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку.

Строк та умови завершення імпортної операції без ввезення товару на територію України визначаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України за погодженням з Національним банком України.

Національний банк України має право запроваджувати на строк до шести місяців інші строки розрахунків, ніж ті, що визначені частиною першою цієї статті (ч. 4 ст. 2 Закону).

Відповідно до пункту 1 Постанови Правління Національного банку України від 03 березня 2015 року №160 «Про врегулювання ситуації на валютному ринку України» розрахунки за операціями з експорту та імпорту товарів, передбачені в статтях 1 та 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», здійснюються у строк, що не перевищує 90 календарних днів.

Також, 3 червня 2015 року була прийнята постанова Правління Національного банку України № 354 «Про врегулювання ситуації на валютному ринку України», якою також був встановлений граничний строк отримання імпортованого товару 90 днів, тобто до 2 вересня 2015 року.

Аналогічні умови були передбачені і Постановою Правління Національного банку України № 581 від 03.09.2015 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України».

Отже, і на момент укладання договору і на момент здійснення оплати за товар, і на момент здійснення поставки товару діяло обмеження щодо граничного строку поставки товарів 90 днів.

А тому, висновок відповідача про порушення позивачем вимог ст. 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» є правильним.

Посилання на те, що під час укладання позивачем договору діяла постанова Правління Національного банку України № 354 від 3 червня 2015 року апеляційний суд вважає неправильними з огляду на те, що на той час була чинною Постанова Правління Національного банку України від 03 березня 2015 року №160 «Про врегулювання ситуації на валютному ринку України», яка встановлювала аналогічні вимоги.

Частиною першою статті 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» передбачено, що порушення резидентами, крім суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції на період її проведення, строків, передбачених статтями 1 і 2 цього Закону або встановлених Національним банком України відповідно до статей 1 і 2 цього Закону, тягне за собою стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3 відсотка суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом Національного банку України на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару).

Посилання суду першої інстанції на незаконність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення з огляду на відсутність доданого до нього розрахунку пені апеляційний суд вважає неправильним, оскільки відсутність такого розрахунку не впливає на правомірність оскарженого рішення та не спростовує висновків акту перевірки щодо наявності порушення, а тому не може бути достатньою підставою для визнання протиправним та скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Судом апеляційної інстанції такий розрахунок було витребувано. Згідно поданого відповідачем розрахунку встановлено, що фінансові санкції були нараховані правильно за 21 день (3 по 23 вересня 2015 року) з урахуванням курсу валюти.

Враховуючи викладене, висновки суду першої інстанції про незаконність податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 20 квітня 2018 року є безпідставними, а тому в цій частині позову необхідно відмовити.

Також, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для скасування податкових повідомлень-рішень № від 20 квітня 2018 року та № НОМЕР_7 від 9 липня 2018 року з таких підстав.

Згідно акту перевірки, відповідач дійшов висновку про заниження фінансового результату до оподаткування, визначеного у фінансовій звітності в сумі 1796840 грн. Таке порушення відбулось внаслідок безпідставного включення до витрат коштів за господарськими договорами з ФОП ОСОБА_2, ФОП ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_4

Апеляційний суд погоджується з такими висновками контролюючого органу, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Так, згідно з пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту та витрат мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на віднесення до витрат наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Таким чином, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому, в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Отже, наслідки для податкового обліку створює фактичний рух активів за результатами здійснення господарських операцій, що є обов'язковою умовою для формування податкового кредиту, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами під час вирішення цієї справи.

При цьому, вищенаведені норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні врахувати, що відповідно до вимог статті 71 КАС України (тут і надалі у редакції чинній на час вирішення спору), обов'язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб'єктом владних повноважень покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи.

На підтвердження реальності господарських операцій з ФОП ОСОБА_2 позивач надав копію договору № 1 від 1 жовтня 2014 року,

Згідно цього договору ТОВ «Меблевий комбінат «Стрий» придбало у ФОП ОСОБА_2 пиловик буковий, пиломатеріали, ЧМЗ та дровяні відходи. Товар поставляється на склад покупця (Стрийський район, с. Гірне, вул. Шевченка, 447 та м. Стрий, вул. Грабовецька, 3). Також передбачено оплату товару на протязі 30 банківських днів від дати прийняття товару.

1 жовтня 2014 року було укладено додаток до договору, згідно якого продавець поставляє покупцю тех. сировину та дровяні відходи вартістю 240,00 грн, а 22 березня 2017 року додаток до договору, згідно якого предметом поставки є ЧМЗ дуб за ціною 9150 грн.

Також було оформлено видаткові накладні № РН-05/07 від 5 липня 2017 року на суму 28365 грн, №РН-26/01 від 26 січня 2015 року на суму 172800 грн, № РН-29/01 від 29 січня 2015 року на суму 172800 грн.

Разом з тим, зазначені видаткові накладні не містять всієї необхідної інформації щодо поставки.

Так, у цих документах відсутня інформація про прізвище і посаду підписанта від позивача, а також підстави отримання ним товару. Не вказано, де саме відбулося передача товару.

Також у видаткових накладних зазначено, що умовою продажу був безготівковий розрахунок. Однак, доказів здійснення оплати в такій формі суду подано не було.

Натомість позивач на підтвердження оплати товару ОСОБА_2 надав видатково - касові ордери.

Однак, оплата товару готівкою прямо суперечить п. 3.2 договору купівлі-продажу №1 від 1 жовтня 2014 року.

Ця обставина також дає підстави вважати, що зазначені документи оформлені без реального виконання умов купівлі-продажу.

Також позивач на підтвердження виконання господарських операцій з ФОП ОСОБА_3 подав копію договору №22/01 від 22 січня 2015 року, згідно якого він також придбав у зазначеної особи пиловик буковий, пиломатеріали на аналогічних умовах.

22 січня 2015 року було складено додаток № 1 до договору , згідно якого предметом поставки є пиломатеріали букові та дровяні відходи.

На підтвердження виконання договору було надано накладні №22/01/15 від 22 січня 2015 року, №05/02/15 від 5 лютого 2015 року, №05/02/15 від 5 лютого 2015 року, №1/07/15 від 16 липня 2015 року.

Разом з тим, зазначені видаткові накладні також не містять всієї необхідної інформації щодо поставки. Так, у цих документах відсутня інформація про прізвище і посаду підписанта від позивача, а також підстави отримання ним товару. Крім того, не вказано, де саме відбулася передача товару.

Доказів оплати товару суду подано не було, що свідчить про відсутність реального виконання господарської операції.

Також позивач надав суду копію договору № 21/01/15-ДР від 21 січня 2015 року з ФОП ОСОБА_4, згідно якого він придбав у зазначеної особи лісопродукцію в асортименті відповідно до замовлень.

21 січня 2015 року було складено додаток №1 до договору, згідно якого предметом купівлі-продажу були пиломатеріали та тирса.

На підтвердження факту отримання позивачем товару було надано копію накладної № 1/04 від 2 квітня 2015 року на суму 667200 грн.

Однак, у цьому документі не зазначено, хто саме прийняв товар і підписав зазначену накладну, не вказано реквізити довіреності. Також підпис невідомої особи від імені покупця не засвідчено печаткою підприємства. Крім того, не вказано, де саме відбулося передача товару.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина 2 цієї статті).

Апеляційний суд зазначає, що оскільки у поданих суду на підтвердження реальності господарських операцій видаткових накладних не зазначено посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, а також дані про осіб, які брали участь у здійсненні господарських операцій і підписали зазначені документи від імені позивача, не вказано місце складання, такі документи не можуть бути визнані належними доказами здійснення поставок.

Також, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апелянта про відсутність належних доказів здійснення поставок з огляду на відсутність доказів здійснення фактичного переміщення (транспортування) товару позивачу від ФОП ОСОБА_2, ФОП ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_4

Так, предметом поставок були лісоматеріали в значних обсягах, що є великогабаритним вантажем.

Відповідно до пункту 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за № 128/2568 (далі - Правила № 363), товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу.

Основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля (пункт 11.1 Правил № 363).

Як встановлено пунктом 11.7 цих Правил, перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається перевізнику.

За змістом цієї норми товарно-транспортні накладні повинні бути в наявності як у покупця так і у продавця, безвідносно до умов договору поставки про зобов'язану сторону щодо доставки товару. При цьому, однак, такі товарно-транспортні накладні повинні містити всю інформацію, яка б давала можливість здійснити облік транспорту, який здійснював перевезення, водія, який керував транспортом, товару, який перевозився, його якісних та кількісних характеристик (маса, кількість, найменування тощо).

Разом з тим, до перевірки і суду таких документів подано не було.

Апеляційний суд зазначає, що товаро - транспортні накладні не є документами первинного обліку щодо здійснення поставок товару, однак такі мали бути оформлені при здійсненні перевезення товару і зберігатися на підприємстві, яке отримувало товар.

Отже, в разі оформлення цих документів, позивач мав би можливість надати їх суду в комплексі доказів реального здійснення поставок. Однак цього зроблено не було.

Крім того, позивач не надав суду доказів використання придбаних у ФОП ОСОБА_2, ФОП ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_4 пиломатеріалів, деревяних відходів у власній господарській діяльності.

Слід зазначити, що згідно акту перевірки у підприємства у охопленому перевіркою періоді була наявна значна кількість дровяних відходів, що утворилися в процесі виробництва, що відображено бухгалтерським проведенням: Дт 25 Кт 23 - на суму 10932884 грн. Цей факт позивачем не оспорюється.

Отже, у підприємства у 2015-2017 роках були наявні власні лісоматеріали (відходи), а тому виник обґрунтований сумнів у доцільності придбання позивачем додатково вказаного товару.

Однак, на вимогу суду позивач не надав доказів необхідності придбання цих товарів в інших осіб і використання придбаних товарів у власній господарській діяльності, зокрема, при виробництві меблів.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції в цій частині безпідставними.

А тому апеляційний суд дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду і прийняття в цій частині нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби України у Львівській області задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2018 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Меблевий комбінат «Стрий» задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, № НОМЕР_4 від 20 квітня 2018 року, № НОМЕР_6 від 20 квітня 2018 року, № НОМЕР_8 від 10 травня 2018 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_8
судді ОСОБА_9
ОСОБА_10
Повний текст постанови складено 24 квітня 2019 року.