Справа № 438/666/18
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/2505/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів: Большакової О.О., Пліша М.А.,

за участі секретаря судового засідання Сердюк О.Ю.

позивач:не зявився

відповідач:не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 року у справі № 438/666/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до державного виконавця Бориславського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_2 про скасування постанови,-

суддя в 1-й інстанції Мартинюк В.Я.

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 24.01.2019 року,-

В С Т А Н О В И В :

12.06.2018 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1М.) звернувся в суд з позовом до державного виконавця Бориславського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_2 (далі відповідач) та просив визнати протиправною та скасувати постанову відповідача по виконавчому провадженні № 56521561 від 06.06.2018 року в частині стягнення з боржника виконавчого збору.

Аргументами позовних вимог є те, що, оскільки примусового виконання в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», не здійснювалося, то не було й підстав для стягнення виконавчого збору.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що державним виконавцем Бориславського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_2 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та у п.3 постанови зазначила про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 7446 грн..

Позивач вважає оскаржену постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки державний виконавець вправі винести таку постанову виключно в разі невиконання боржником судового рішення без поважних причин, а не за несвоєчасне його виконання.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.01.2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим та таким, що прийнято без врахування всіх фактичних обставин справи. Просить скасувати рішення та прийняти постанову, якоюпозовні вимоги задовольнити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не витребувавши виконавче провадження зробив помилкові висновки про те, що при відкритті виконавчого провадження відповідач, відповідно до ч. 5 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження», не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документу, виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обовязок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, це при майновому спорі.

Вважає, що даний спір не є майновий, встановлює строк для добровільного виконання у 10 днів.

Тому, під час винесення постанови про відкриття провадження для немайнового спору прийняття рішення про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 7446 гривень є незаконним і суперечить п.5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», де у ч. 2 вказано «У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчогозбору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону».

Згідно частини 4 статті 229 КАС Україниу разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України).

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів зазначає наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджено, що постановою головного державного виконавця Бориславського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області ВП №56521561 від 06.06.2018 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №438/231/18, виданого 21.05.2018 року Бориславським міським судом Львівської області. Боржником у даному виконавчому провадженні є ОСОБА_1.

Зокрема в пункті 3 наведеної постанови зазначено про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 7446 грн. 00 коп..

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до положень ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» початок примусового виконання рішення на підставі виконавчого документа та стягнення виконавчого збору з боржника повязується саме з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження, а не з добровільним виконанням чи невиконанням рішення суду, на що посилається позивач у позовній заяві.

Суд дійшов висновку, що зазначаючи у постанові про відкриття виконавчого провадження про стягнення з боржника виконавчого збору, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначеніКонституцієюта законами України.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», чинного на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною пятою цієї ж статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обовязок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

За змістом статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Виконавчий збір не стягується:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленомуЗаконом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цьогоЗакону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно доЗакону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до пункту 8 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерством юстиції України від 2 квітня 2012 року №512/5(у редакції наказу Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року № 2832/5) стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження». Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

За такого правового врегулювання та з урахуванням встановлених судами обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про правомірність дій державного виконавця щодо зазначення у постанові про відкриття виконавчого провадження від 06 червня 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 (боржника) виконавчого збору та, відповідно, відсутність підстав для скасування вказаної постанови у цій частині.

Отже, суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог дійшов вірного висновку, що відповідач зазначаючи у постанові про відкриття виконавчого провадження про стягнення з боржника виконавчого збору, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч.1ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись, ч. 4 ст. 229, ст.ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст.ст. 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 року у справі № 438/666/18 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5