Справа № 1.380.2019.001887
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2019-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.001887
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

22 квітня 2019 року м.Львів

Суддя Львівського окружного адміністративного суду Гулик А.Г., перевіривши матеріали позовної заяви товариства з обмеженою відповідальністю «Люксорцентрторг» до Дрогобицької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, -

в с т а н о в и в:

16.04.2019 до Львівського окружного адміністративного суду надійшов позов товариства з обмеженою відповідальністю «Люксорцентрторг» до Дрогобицької міської ради, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення XLII сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради Львівської області від 17.12.2018 №1485 «Про внесення змін до рішення міської ради від 18.06.2015 №1635».

Відповідно до вимог статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви у тому числі з'ясовує, чи:

- відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 вказаного Кодексу;

- позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними);

- немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених вказаним Кодексом.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу комплексу нежитлових будівель і споруд, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу 07.06.2007 за № 507 ТОВ «Люксорцентрторг» набуло право власності на комплекс нежитлових будівель та споруд, у тому числі і замощення асфальтобетонне (літера І) площею 41973,0 кв.м., за адресою: Львівська обл., м. Дрогобич, вул. Самбірська, 3, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07.06.2007 № 14823916 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.05.2017 № 88109126.

Рішенням ХLІІ сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради Львівської області 17.12.2018 № 1485 «Про внесення змін до рішення міської ради від 18.06.2015 року №1635» внесено зміни в підпункт 2.4. пункт 2 рішення міської ради від 18.06.2015 № 1635 "Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок учасникам бойових дій та учасникам антитерористичної операції - особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, у забезпеченні її проведення", у звязку із поданою заявою, а саме надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1000 кв.м. на вул. Самбірській, 3, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, ОСОБА_1. Пунктом другим рішення визначено, що фізичній особі, вказаній у рішенні, звернутися до субєкта господарювання, що є виконавцем робіт із землеустрою, згідно із законом, для розроблення технічної документації. Розроблення проекту проводити у відповідності до вимог чинного земельного законодавства.

На думку позивача, рішення Дрогобицької міської ради №1485 від 17.12.2018 є незаконним та таким, що прийняте з порушенням вимог чинного законодавства України.

Вважаючи, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів, товариство з обмеженою відповідальністю «Люксорцентрторг» звернулося до суду з вказаним позовом.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спорах між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб'єкту законом;

6) спорах щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;

8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;

9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов'язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;

10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;

11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони, за винятком спорів, пов'язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю;

12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень.

Таким чином, за змістом КАС України у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до пункту 7 статті 4 КАС України субєкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший субєкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

За змістом наведених приписів участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Проте, сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим і розглядати його за правилами адміністративної юрисдикції. Вирішуючи питання про юрисдикцію спору, суд повинен з'ясовувати, у зв'язку з чим він виник, і за захистом яких прав чи інтересів особа звернулася до суду.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з цим, приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Суддя встановив, що товариство з обмеженою відповідальністю «Люксорцентрторг» звертаючись до адміністративного суду з позовом про визнання протиправними та скасування рішення Дрогобицької міської ради, обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що ТОВ «Люксорцентрторг» заінтересоване в отриманні в оренду земельної ділянки по вулиці Самбірський, 3, у м. Дрогобичі для обслуговування власного нерухомого майна, що на ній розташоване, у звязку із чим звернулося до Дрогобицької міської ради Львівської області із відповідною заявою від 28.12.2017 № 1.

Позивач зазначає, що на відповідній земельній ділянці знаходиться комплекс нежитлових будівель і споруд, які йому належать на праві власності. До 2007 року нерухоме майно, яке розташоване на земельній ділянці належало ВАТ «Дрогобицьке АТП-14607». На підставі біржового договору та договору купівлі-продажу комплексу нежитлових будівель і споруд відбувся перехід права власності майна до позивача. В біржовому договорі зазначено, що до складу майна ВАТ «Дрогобицьке АТП-14607» зокрема, належать «територія парку, благоустрій території (проїзди, двори, промислові майданчики та аварійно-технічний виїзд з площадкою) площею 41973,0кв.м. На підставі договору купівлі-продажу комплексу нежитлових будівель і споруд позивач став власником комплексу нежитлових будівель та споруд, в тому числі і замощення асфальтнобетонне.

Далі, позивач зазначає, що відповідно до ст. 181 Цивільного кодексу України нерухомим майном визнаються земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельних ділянках.

Згідно з ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю, споруду переходить право власності або користування земельною ділянкою, на якій вони розташовані, без зміни її цільового призначення, у розмірах встановлених договором. Якщо договором про відчуження обєктів нерухомого майна розмір земельної ділянки не визначений, до набувача обєктів нерухомого майна переходить право власності або користування на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частині земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України при переході права власності на будівлю або споруду право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розташовані, переходить до нового власника цих будівель або споруд на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього власника.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що вказаними нормами закріплено загальний принцип цілісності обєкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій такий обєкт розташовано. Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на нерухомість, яка розташована на такій земельній ділянці.

Таким чином, позивач вважає, що він як власник нерухомого майна, має право використовувати земельну ділянку, на якій ці обєкти розташовані та ту частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування незалежно від того чи зареєстроване у нього право власності на земельну ділянки чи ні.

Позивач в позовній заяві посилається на те, що до нього перейшло право користування земельною ділянкою в тому самому обсязі, що мали попередні власники.

Тому, позивач вважає, що відповідач безпідставно прийняв рішення про надання дозволу на розробку проекта землеустрою щодо відведення земельної ділянки, на якій розташоване майно, що належить позивачу на праві власності і, яке не може бути відокремлене від вказаної земельної ділянки.

Також позивач зазначає, що договору оренди з ним не укладено, орендні відносини не виникли, однак це не спростовує його прав на користування земельною ділянкою.

Позивач в позовній заяві зазначає також про те, що відповідач відмовляв двічі ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що свідчить про прийняття протилежних рішень щодо одного і того ж питання.

Обґрунтовуючи порушення своїх прав та інтересів позивач зазначає, що відповідач прийняв рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, на якій розташоване нерухоме майно, що належить позивачу на праві власності і, яке не може бути відокремлене від вказаної земельної ділянки. Отже, проект землеустрою розробляється з метою формування і відведення нової земельної ділянки за рахунок земельної ділянки, на якій розташовані будинки і споруди, що належать позивачу.

Позивач вказує також на те, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17.09.2018 у справі №813/2619/18 визнано протиправною бездіяльність Дрогобицької міської ради Львівської області щодо не розгляду заяви ТОВ «Люксорцентрторг» від 28.12.2017 №1 про передачу в оренду земельної ділянки по вулиці Самбірській, 3 у м. Дрогобич Львівської області площею 4,979 га кадастровий номер :01:011:0170 та зобов'язано Дрогобицьку міську раду Львівської області розглянути заяву ТОВ «Люксорцентрторг» від 28.12.2017 № 1 про передачу в оренду земельної ділянки по вул.Самбірській, 3 у м. Дрогобич Львівської області площею 4,979га, кадастровий номер :01:011:0170.

Позивач стверджує, що станом на 16.04.2019 рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.09.2018 у справі № 813/2619/18 не виконано, заява ТОВ «Люксорцентрторг» від 28.12.2017 № 1 про передачу в оренду земельної ділянки по вулиці Самбірській, 3 у м. Дрогобич Львівської області площею 4,979 га, кадастровий номер :01:011:0170 не розглянута, тобто відповідач ухиляється від виконання рішення суду, та в той же час надає дозвіл сторонній особі на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Цим самим, на думку позивача, порушується його охоронюваний законом інтерес на отримання в оренду земельної ділянки для обслуговування власного нерухомого майна, що на ній знаходиться.

Підсумовуючи викладене, позивач зазначає, що оскаржене рішення порушує його права як власника.

Таким чином, виходячи із підстав позову, в предмет доказування у справі в загальному входять обставини щодо виникнення у позивача права на користування земельною ділянкою виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та будівель і споруд, що на ній розташовані, та порушення його прав (інтересів) на отримання в оренду земельної ділянки, у звязку з прийняттям оскарженого рішення, що, в свою чергу, не відповідає завданням адміністративного судочинства.

З огляду на встановлені обставини та характер спірних правовідносин у справі, суддя вважає, що позов спрямований на захист порушених, на думку позивача, його прав та законних інтересів у сфері відносин права власності та земельних відносин.

При цьому посилання позивача на певні порушення процедури прийняття оскарженого рішення не змінюють правову природу спору.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб'єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Суддя також звертає увагу на те, що позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача, учасником публічно-правових відносин щодо якого, він не був та прийняття якого не породжує для нього будь-яких прав чи обовязків.

Таким чином, відсутність у позивача прав чи обов'язків у зв'язку із оскарженим рішенням не породжує для нього права на звернення із цим позовом у порядку адміністративного судочинства.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 № 3477-IV рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов'язків цивільного характеру.

У цьому пункті закріплене право на суд разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі Ґолдер проти Сполученого Королівства (Golder v. the United Kingdom) від 21.02.1975, заява № 4451/70 § 36). Проте, такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatisрішення Європейського суду з прав людини у справі Станєв проти Болгарії (Stanev v. Bulgaria) від 17.01.2012, заява №36760/06, § 230).

Згідно з ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у п.24 рішення від 20.07.2006 у справі Сокуренко і Стригун проти України зазначив, що фраза встановлений законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін судом, встановленим законом у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Аналогічна правова позиція щодо подібних правовідносин викладена в постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №804/7342/14, від 20.02.2018 у справі №2а-1622/12/2170), у постановах ОСОБА_2 Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №815/1568/16, від 20.09.2018 у справі №813/1076/17, від 30.10.2018 у справі №813/3685/14, від 13.02.2019 у справі №706/563/15-а.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи наведене, у відкритті провадження за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Люксорцентрторг» до Дрогобицької міської ради про визнання протиправними та скасування рішення необхідно відмовити.

Відповідно до ч.5 ст.170 КАС України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Згідно з положеннями ч. 6 ст. 170 КАС України суддя зазначає, що спір з врахуванням субєктного складу учасників підлягає розгляду місцевим загальним судом в порядку господарського судочинства.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається позивачу у разі відмови у відкритті провадження.

Позивач за подання позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 1972,00 грн. Таким чином, з бюджету на користь позивача необхідно повернути судовий збір в сумі 1972,00грн.

Керуючись ст.ст.19, 170, 243, 248, 256 КАС України, суддя,

у х в а л и в :

відмовити у відкритті провадження у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Люксорцентрторг» до Дрогобицької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення.

Роз'яснити позивачу, що спір підлягає розгляду місцевим загальним судом в порядку господарського судочинства.

Повернути з державного бюджету товариству з обмеженою відповідальністю «Люксорцентрторг» місцезнаходження 79022, м.Львів, вул.Городоцька, 170 з державного бюджету судовий збір в сумі 1972 (одна тисяча девятсот сімдесят дві) грн. 00 коп., сплачений відповідно до платіжного доручення №14 від 15.04.2019.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її підписання.

Ухвала суду може бути оскаржена до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пятнадцяти днів з дня складення повної ухвали суду.

Суддя А.Г. Гулик