Справа № 0340/1656/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/3288/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів Пліша М.А.,

ОСОБА_2,

секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Андрусенко О.О.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Луцьку о 14 год. 55 хв. 24 жовтня 2018 року, повне судове рішення складено 02 листопада 2018 року, у справі №0340/1656/18 за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

20.08.2018 ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не прийняття у місячний строк наказу за результатами розгляду клопотання від 06.06.2018 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га у власність для індивідуального садівництва за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення на території Пульмівської сільської ради Шацького району Волинської області; зобовязати розглянути клопотання від 06.06.2018 та вирішити питання про надання або про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га у власність для індивідуального садівництва за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення на території Пульмівської сільської ради Шацького району Волинської області.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2018 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що за результатами розгляду клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва, відповідач зобовязаний був у місячний строк прийняти одне з таких рішень: про надання дозволу або про відмову у наданні відповідного дозволу із зазначенням причин відмови. Рішення про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою оформляється розпорядчим індивідуальним правовим актом у формі наказу Головного управління Держгеокадастру в області. Відсутність належним чином оформленого наказу Головного управління Держгеокадастру в області про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки після спливу встановленого законом місячного строку розгляду клопотання особи, не зважаючи на надіслання заявнику листів про розгляд клопотання особи, свідчить, на переконання суду першої інстанції, про те, що орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити за законом, отже, має місце протиправна бездіяльність. З метою належного способу захисту прав позивача, суд дійшов висновку, що достатнім і ефективним способом захисту порушених прав позивача є прийняття судом рішення про зобовязання відповідача розглянути клопотання позивача від 06.06.2018 та вирішити питання про надання або про відмову у наданні йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Держгеокадастру у Волинській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2018 року та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що у частині 7 статті 188 Земельного кодексу України не визначено в якій саме правовій формі вирішується питання про відмову у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, а тому відповідачем правомірно надано позивачу відмову у формі листа Скаржник вказує, що місце розташування земельної ділянки, щодо якої звернувся позивач, не відповідає вимогам законів, зокрема Постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.2015 №898-р, яка є обовязкова до виконання на всій території України. Скаржник вважає, що правомірно та обґрунтовано не надав позивачу дозвіл на розроблення документації із землеустрою. Таким чином, вважає, що рішення суду першої інстанції винесено з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, позивач в судове засідання не зявився, явку повноважного представника не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України відповідає.

Згідно з копією посвідчення серії УБД №139176 ОСОБА_3 є учасником бойових дій.

06.06.2018 ОСОБА_3 подав у Головне управління Держгеокадастру у Волинській області заяву щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва, орієнтовною площею 0,12 га, яка знаходиться на території Пульмівської сільської ради Шацького району Волинської області, у межах норм безоплатної приватизації. До вказаної заяви додано: викопіювання з кадастрової карти (плану), паспортні документи (копію паспорту, копію картки фізичної особи - платника податків, копію посвідчення учасника бойових дій).

Листом від 04.07.2018 Головне управління Держгеокадастру у Волинській області повідомило ОСОБА_3, що звернення щодо надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва 0,12 га на території Пульмівської сільської ради Шацького району Волинської області зареєстровано в системі електронного автоматизивованого документообігу від 06.06.2018 за №М-1745/0/94-18, у звязку з тим, що подані матеріали потребують додаткового вивчення у порядку, визначеному статтею 118 Земельного кодексу України, відповідно до статті 20 Закону України «Про звернення громадян», продовжено термін розгляду звернення.

Листом від 17.07.2018 №М-1745/0-1288/0/95-18 Головне управління Держгеокадастру у Волинській області повідомило ОСОБА_3, що розгляд питання щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва 0,12 га на території Пульмівської сільської ради Шацького району Волинської області можливий після отримання погодження органу місцевого самоврядування в порядку, визначеному чинним законодавством.

Вважаючи, що Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, даючи вказану відповідь, діяло поза межами повноважень та у спосіб, що суперечить Конституції та законам України, ОСОБА_3 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Відповідно до пункту «б» частини 1 статті 81 Земельного кодексу України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - ЗК України) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно з пунктом «в» частини 3 статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання (частина 4 статті 116 ЗК України).

Частиною 6 статті 118 ЗК України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності для ведення садівництва подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади, який передає земельні ділянки державної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб). Органам виконавчої влади, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до частини 7 статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади, який передає земельні ділянки державної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналіз зазначених норм права дає підстави вважати, що такими встановленні підстави, порядок та строки передачі земельної ділянки у власність громадян. Ці норми передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність. За результатами розгляду поданих заяв визначені в статті 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень - надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надати мотивовану відмову. При цьому, встановлено виключні підстави, за наявності яких заявникові може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а саме: невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Водночас, чинним законодавством не передбачено право суб'єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року (справа № 545/808/17), від 20 вересня 2018 року (справа 804/5597/15), від 23 листопада 2018 року (справа 296/10121/17), від 26 лютого 2019 року (справа №802/721/18-а), від 05 березня 2019 року (справа №2040/6320/18).

Як вбачається з листа від 17.07.2018 №М-1745/0-1288/0/95-18, розгляд питання щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва 0,12 га на території Пульмівської сільської ради Шацького району Волинської області можливий після отримання погодження органу місцевого самоврядування.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що листом від 07.06.2018 направлено запит у Пульмівську сільську раду Шацького району Волинської області відносно висловлення позиції стосовно можливості надання вказаного дозволу, однак про прийняте рішення сільська рада не повідомила.

Відповідач вказує, що згідно з пунктом 1 Наказу Державного агентства земельних ресурсів України від 15.10.2014 № 328 «Про введення в дію рішень колегії Держземагентства України від 14.10.2014 № 2/1 «Про обовязкове направлення на розгляд до місцевих рад питань щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності», наказом від 15.10.2014 №328 введено у дію рішення колегії Держземагентства України від 14.10.2014 (протокол засідання № 2) № 2/1 «Про обов'язкове направлення на розгляд до місцевих рад питань щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності».

Так, пунктом 2.1 рішенням колегії Держземагентства України від 14.10.2014 (протокол засідання № 2) № 2/1 «Про обов'язкове направлення на розгляд до місцевих рад питань щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності» вирішено під час розгляду клопотань про надання дозволів на розроблення документації із землеустрою щодо земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності надсилати органам місцевого самоврядування (сільським, селищним, міським радам) за місцем розташування земельної ділянки запити про висловлення позиції щодо можливості надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, на підставі якої зазначені земельні ділянки можуть бути передані у власність або користування. До запиту додавати копії клопотань та графічних матеріалів до них.

Відповідно до пункту 2.3 цього рішення у разі надходження у десятиденний строк від органу місцевого самоврядування мотивованих заперечень стосовно надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, які безпосередньо передбачені законом, зокрема частиною сьомою статті 118 та частиною третьою статті 123 Земельного кодексу України, відмовляти заявникові у задоволенні відповідного клопотання.

Згідно з пунктом 2.4 вказаного рішення у разі якщо у десятиденний строк відповідний орган місцевого самоврядування письмово або за замовчанням погодив (не надав мотивованих заперечень) надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності або надав заперечення, які суперечать вимогам чинного законодавства, забезпечувати у встановленому порядку розгляд клопотань заявників з урахуванням зазначених обставин.

Таким чином, відсутність погодження Пульмівської сільської ради Шацького району Волинської області, слід розцінювати як мовчазну згоду, а не як підставу для відмови у наданні дозволу позивачу для розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва 0,12 га. Саме про відсутність такого погодження, а не ро відмову у наданні дозволу йдеться у листі відповідача від 17.07.2018 №М-1745/0-1288/0/95-18.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що Земельним кодексом України не передбачено обов'язковості погодження надання дозволів на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки державної власності з органами місцевого самоврядування, а неотримання згоди органу місцевого самоврядування не передбачено ст.118 ЗК України як підстава відмови у наданні такого дозволу, тоді як всі підзаконні нормативно-правові акти, яким є Наказ Державного агентства земельних ресурсів України від 15.10.2014 № 328, повинні прийматися на основі законів, зокрема ЗК України, та за своїм змістом не повинні таким суперечити.

Відповідно до частини 3 статті 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Щодо покликань скаржника на невідповідність розташування обраної позивачем земельної ділянки вимогам Розпорядження Кабінету Міністрів від 19.08.2015 №898-р «Питання забезпечення учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції земельними ділянками», то частиною 2 пунктом 2 (на яку покликається скаржник) такого передбачено обовязок державній службі з питань геодезії, картографії та кадастру, обласним та Київській міській державним адміністраціям забезпечити розміщення на власних офіційних веб-сайтах інформації про місце розташування, цільове призначення та площу земельних ділянок, які можуть бути відведені учасникам антитерористичної операції та сімям загиблих учасників антитерористичної операції, тобто не встановлено жодних вимог до конкретної земельної ділянки, які б могли бути порушені позивачем.

До того ж вказівка на те, що земельна ділянка, щодо якої позивач подав заяву на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, не відповідає місцю розташування, цільовому призначенню та площі земельних ділянок, які можуть бути відведені учасникам антитерористичної операції та сімям загиблих учасників антитерористичної операції, відповідно до інформації яка розміщена на офіційному веб-сайті відповідача, у листі від 17.07.2018 №М-1745/0-1288/0/95-18 відсутня.

Щодо аргументів скаржника про правомірність надання відмови позивачу у формі листа-відповіді та розгляду поданої позивачем заяви в порядку передбаченому Законом України «Про звернення громадян», то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними з огляду на наступне.

Дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки або відмова у наданні такого є змістом відповідного індивідуального правового акта.

У частині 7 статті 118 ЗК України не визначено в якій саме правовій формі вирішується вказане питання, зокрема, не визначено прямого обов'язку уповноважених органів реалізувати ці повноваження у формі рішення, листа, тощо.

Водночас, пунктом 8 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженим Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня 2016 року №333 встановлено, що Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.

Згідно з пунктом 84 Типової інструкції з діловодства в територіальних органах Держгеокадастру, затвердженої Наказом Держгеокадастру від 15 жовтня 2015 року № 600, накази видаються як рішення організаційно-розпорядчого характеру. За змістом управлінської дії накази видаються з основних питань діяльності територіального органу Держгеокадастру, адміністративно-господарських, кадрових питань.

В свою чергу пунктом 123 вказаної Інструкції визначено, що службові листи складаються з метою обміну інформацією між установами як: відповіді про виконання завдань, визначених в актах органів державної влади, дорученнях вищих посадових осіб; відповіді на запити, звернення; відповіді на виконання доручень установ вищого рівня; відповіді на запити інших установ; відповіді на звернення громадян; відповіді на запити на інформацію; ініціативні листи; супровідні листи.

Отже, за результатами розгляду основних питань діяльності територіального органу Держгеокадастру має видаватися відповідний наказ, а листи складаються у разі надання відповіді на звернення громадян.

Таким чином, рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або про відмову в його наданні повинно оформлятися розпорядчим індивідуальним правовим актом у формі наказу Головного управління Держгеокадастру в області.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 11 квітня 2018 року (справа №806/2208/17) та від 20 вересня 2018 року (справа № 804/5597/15).

В межах даного адміністративного спору позивач звернувся до відповідача не із зверненням, а із відповідною заявою в порядку статті 118 ЗК України, за наслідками розгляду якої суб'єкт владних повноважень мав би прийняти відповідне управлінське рішення, а не розглядати таку в порядку Закону України «Про звернення громадян» на направляти позивачу відповідь у формі листа.

Відсутність належним чином оформленого наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки після спливу встановленого законом місячного строку розгляду клопотання особи, не зважаючи на надсилання заявнику листів про розгляд клопотання, вказує на те, що відповідач не прийняв жодного рішення з числа тих, які повинен ухвалити за законом.

Лист відповідача від 17.07.2018 №М-1745/0-1288/0/95-18 за змістом та формою не може вважатись «відмовою» у розумінні частини 7 статті 118 ЗК України, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що достатнім і ефективним способом захисту порушених прав позивача є прийняття судом рішення про зобовязання відповідача розглянути клопотання позивача від 06.06.2018 року та вирішити питання про надання або про відмову у наданні йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га у власність для індивідуального садівництва за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення на території Пульмівської сільської ради Шацького району Волинської області.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов'язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб'єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування». Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» №33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності скерування позивачу листа та бездіяльності відповідача у вирішенні питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 0340/1656/18 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач ОСОБА_1
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5
Повне судове рішення складено 24.04.2019