Справа № 500/296/19
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/3347/19

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Гінди О.М., Заверухи О.Б.

за участі секретаря судового засідання Чопко Ю.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 січня 2019 року (суддя Шульгач М.П., м. Тернопіль) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Петриківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області про визнання протиправними та скасування рішень, зобовязання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 25.01.2019 звернулася до суду з позовом до Петриківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, у якому просила визнати протиправними та скасувати: рішення сьомого скликання тридцять четвертої сесії Петриківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 19.09.2018 №1292 про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0400 га у власність для індивідуального садівництва в межах с. Петриків Тернопільського району Тернопільської області, оскільки на дану земельну ділянку вже було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства; рішення сьомого скликання тридцять сьомої сесії Петриківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 16.11.2018 №1437 про відмову ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,0359 га для індивідуального садівництва в межах с. Петриків Тернопільського району Тернопільської області, оскільки статтею 50 Закону України «Про землеустрій» не передбачено включення до складу проекту додаткових матеріалів відповідно переліку, а також наявність двох кадастрових планів земельної ділянки, на кадастровому плані земельної ділянки відображаються існуючі характеристики об'єкта на момент складання проекту землеустрою; рішення сьомого скликання тридцять восьмої сесії Петриківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 21.12.2018 №1471 про відмову ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,0359 га для індивідуального садівництва в межах с. Петриків Тернопільського району Тернопільської області; зобовязати відповідача, як суб'єкта владних повноважень, прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1, площею 0,0359 га для індивідуального садівництва, за рахунок земель комунальної власності сільськогосподарського призначення (землі, не надані у власність або постійне користування в межах населених пунктів-пасовища) в межах с. Петриків Тернопільського району Тернопільської області, згідно поданих заяв від 06.11.2018 та 29.11.2018.

Одночасно з позовною заявою позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову шляхом зупинення дії: рішення тридцять четвертої сесії Петриківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області сьомого скликання від 19.09.2018 №1292 в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0400 га у власність для індивідуального садівництва в межах с. Петриків Тернопільського району Тернопільської області, оскільки на дану земельну ділянку вже було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства; рішення тридцять сьомої сесії Петриківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області сьомого скликання від 16.11.2018 №1437 в частині відмови ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,0359 га для індивідуального садівництва в межах с. Петриків Тернопільського району Тернопільської області, оскільки статтею 50 Закону України «Про землеустрій» не передбачено включення до складу проекту додаткових матеріалів відповідно переліку, а також наявність двох кадастрових планів земельної ділянки, на кадастровому плані земельної ділянки відображаються існуючі характеристики об'єкта на момент складання проекту землеустрою; рішення тридцять восьмої сесії Петриківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області сьомого скликання від 21.12.2018 №1471 в частині відмови ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,0359 га для індивідуального садівництва в межах с. Петриків Тернопільського району Тернопільської області, а також шляхом заборони відповідачу вчиняти із спірною земельною ділянкою площею 0,0359 га (кадастровий номер :02:001:3165), яка розташована в межах населеного пункту с. Петриків Тернопільського району Тернопільської області, дії пов'язані із відведенням цієї спірної земельної ділянки у власність іншим фізичним чи юридичним особам. Необхідність забезпечення позову обґрунтовує унеможливленням відновлення її порушених прав або прикладенням для їх відновлення значних зусиль, часу та витрат в разі вчинення відповідачем будь-яких дій щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, за умови задоволення заявленого позову.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 січня 2019 року у справі №500/296/19 в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою заяву про забезпечення позову задовольнити. Апеляційна скарга обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для забезпечення позову у цій справі. Обґрунтовуючи підстави для забезпечення позову, заявник апеляційної скарги фактично посилається на ті обставини, які зазначені нею у поданому до суду першої інстанції клопотанні про забезпечення позову. Позивач наполягає, що невжиття заходу забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист та поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів апелянта, за захистом яких вона звернулася до суду.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Учасники справи, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовив з тих підстав, що доводи позивача не свідчать в чому полягає існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або про те, що захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі. Метою застосування заходів забезпечення позову є, перш за все, захист прав позивача до ухвалення рішення у справі.

За змістом статті 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається, як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Аналіз вищенаведених норм дозволяє дійти висновку, що забезпечення адміністративного позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог. Вжиття заходів забезпечення адміністративного позову нерозривно пов'язано з підставами та предметом адміністративного позову і ними обумовлюється. Забезпечення позову допускається, якщо не вжиття цих заходів може ускладнити або привести до неможливості виконання рішення суду. Під час вирішення питання щодо вжиття заходів забезпечення позову суд враховує інтереси як позивача, так і відповідача. Заходи забезпечення позову повинні відповідати критеріям розумності, обґрунтованості і адекватності, забезпечення збалансованості інтересів учасників спірних правовідносин, запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів учасників даного судового процесу та не впливати на права, свободи та інтереси інших осіб.

Також при розгляді клопотання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен дати оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості й адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу; наявності звязку між конкретним видом, що застосовується для забезпечення позову, і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий вид забезпечення забезпечити фактичне виконання рішення суду у разі його задоволення; імовірності виникнення утруднень для виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; необхідності у звязку із вжиттям заходів запобігти порушенню прав та інтересів інших осіб, в тому числі, й осіб, які не приймають участь у розгляді справи.

Крім того, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Аналіз заявленого позову свідчить про те, що його предметом є отримання позивачем дозволів на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання її у власність та на затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність; підставою для отримання такого дозволу є подача відповідної заяви із доданими документами та результати її розгляду відповідачем. Тобто, позивачем здійснюється захист свого права на звернення до відповідного органу державної влади та на належний розгляд її звернення щодо отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою а на затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Подана заява про забезпечення позову торкається, зокрема, заборони відповідачу вчиняти із спірною земельною ділянкою площею 0,0359 га (кадастровий номер :02:001:3165), яка розташована в межах населеного пункту с. Петриків Тернопільського району Тернопільської області, дії пов'язані із відведенням цієї спірної земельної ділянки у власність іншим фізичним чи юридичним особам, оскільки в разі задоволення позову такі дії відповідача призведуть до неможливості відновлення порушених прав позивача або потребуватимуть значних зусиль, часу та витрат.

Між тим, колегія суддів вважає, що подана заява про забезпечення позову не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Згідно з частиною другою статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні (частина третя статті 123 ЗК України). Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 123 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність/користування, а є лише одним з етапів відведення земельної ділянки.

Надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної не створює безумовного обовязку в органу місцевого самоврядування щодо затвердження такого проекту та передачі земельної ділянки в користування чи власність, тобто, розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не тягне наслідків для позивача.

Таким чином, оскільки в розглядуваній справі позивачем оспорюється, зокрема, відмова відповідача у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що є лише першою стадією процедури отримання земельних ділянок у власність, а факт отримання дозволу на розробку проекту землеустрою не означає позитивного рішення про надання ділянок у власність, тому подана заява про забезпечення позову є передчасною та ґрунтується на досить віддалених для позивача наслідках (тобто, вжитими заходами забезпечення позову не будуть створені належні передумови для захисту саме конкретних прав позивача).

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що міститься, зокрема, у постанові від 18 квітня 2018 року у справі №344/8417/17.

Також колегія суддів суду апеляційної інстанції звертає увагу на неспіврозмірність заявленого способу забезпечення позову заборона відповідачу вчиняти будь-які дії щодо розпорядження земельною ділянкою для надання у власність або користування.

Отож, позивач не обґрунтував свою заяву про забезпечення позову, не надав доказів того, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення у даній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, або наявні очевидні ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень. Сама лише думка позивача з приводу ускладнення в майбутньому виконання рішення суду не може бути визнана судом достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову у спірних правовідносинах, оскільки є суб'єктивним судженням позивача, без зазначення існуючої очевидної небезпеки заподіяння шкоди позивачу. Тобто, прийняття такого рішення доцільне та можливе лише в разі наявності достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може в майбутньому ускладнити виконання судового рішення чи призвести до потреби докласти значні зусилля для відновлення прав позивача у разі задоволення позову.

Колегія суддів зазначає, що мотиви, якими заявник обґрунтовує заявлене клопотання та забезпечення позову шляхом зупинення дії рішень, якими позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а також шляхом заборони відповідачу вчиняти із спірною земельною ділянкою дії пов'язані із відведенням цієї спірної земельної ділянки у власність іншим фізичним чи юридичним особам, буде фактично вирішенням справи по суті до постановлення рішення в даній справі. Також суд зауважує, що на даному етапі він позбавлений можливості встановити наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваних рішень, оскільки такі можуть бути виявлені судом тільки на підставі з'ясування фактичних обставин справи та оцінки належності, допустимості і достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв'язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності.

У межах визначеної нормативної регламентації спірних правовідносин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що зупинення дії оскаржуваних рішень та заборона відповідачу вчиняти дії щодо розпорядження земельної ділянки, за відсутності обєктивних та достатніх підстав вважати, що такі дії обовязково будуть здійснені протягом розгляду даної справи, зумовить виникнення невиправданого судового втручання у діяльність субєкта владних повноважень, що, у свою чергу, йде у розріз з метою інституту забезпечення позову.

Колегія суддів дійшла висновку про відсутність достатніх та необхідних правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову та вважає, що судом першої інстанції були правильно застосовані норми процесуального права та ухвалено законне і обґрунтоване рішення, суд першої інстанції порушень процесуального права при вирішенні спірного питання не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч.3 ст.243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 січня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_2
судді ОСОБА_3
ОСОБА_4
Повне судове рішення складено 23 квітня 2019 року.