Справа № 569/6198/19
Суддя: Кучина Н. Г.
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 569/6198/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2019 року м.Рівне

Рiвненський мiський суд Рівненської області в особi суддi ОСОБА_1,

з участю секретаря судового засідання Ющук О.В.

позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3,

pозглянувши у відкритому судовому засіданні в мiстi Рiвне спpаву № 569/6198/19 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції, поліцейського роти № 4 капрала поліції ОСОБА_4 про визнання рішення протиправним та скасування постанови про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И В :

У березня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Рівненського міського суду з адміністративним позовом до управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції, поліцейського роти № 4 капрала поліції ОСОБА_4 про визнання рішення протиправним та скасування постанови про адміністративне правопорушення.

Позивач просив визнати протиправною та скасувати постанову відповідача серії ДП 18 № 506967 від 16.03.2019 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі про накладення на нього штрафу у розмірі 425 грн за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 статтею 122 та ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, додатково пояснив, що не впевнений в тому, що приладом TruCam відповідачем могла бути зафіксована швидкість руху саме його автомобіля. Щодо не предявлення поліцейському полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних ТЗ пояснив тим, що вважає, що не було підстав для того, щоб інспектор вимагав від нього предявлення полісу.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги позивача заперечив, мотивуючи тим, що позивача правомірно притягнуто до адміністративної відповідальності та просить в задоволені позовних вимог відмовити. В якості доказу перевищення швидкості надав суду відповідне фото, на якому зафіксовано державний номерний знак транспортного засобу, що перевищив встановлені Правилами дорожнього руху.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши стислий виклад позиції позивача та відзив на позов відповідача суд приходить до наступного висновку.

Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається із постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДП 18 №506967 від 16.03.2019 року, громадянин ОСОБА_2 16 березня 2019 року о 16 год. 47 хв., керуючи автомобілем на а/д Київ-Чоп, 311 км, рухався зі швидкістю 82 км/год в населеному пункті, що перевищило обмежену допустиму швидкість на 32 км/год. Швидкість вимірювалася за допомогою приладу ТruСаm LTI 20/20 №ТС000550, та не мав при собі полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних ТЗ, чим порушив п. 12.4 та п. 2.1 «г» ПДР України та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 425 грн.

На підставі ст. 14 ЗУ «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов'язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Згідно ч. 2 ст. 41 ЗУ «Про дорожній рух» порядок початку руху, зміни руху за напрямком, розташування транспортних засобів і пішоходів, вибору швидкості руху та дистанції, обгону та стоянки, проїзду перехресть, пішохідних переходів і залізничних переїздів, зупинок транспортних засобів загального користування, користування зовнішніми світловими приладами, правила пересування пішоходів, проїзд велосипедистів, а також питання організації руху та його безпеки регулюються Правилами дорожнього руху.

Відповідно до ст. 23 Закону України "Про Національну поліцію"» поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням ПДР його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

За змістом пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, діяння, які є адміністративними правопорушеннями.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення у відповідності до ст. 251 КУпАП, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягується до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі, що використовуються особою, яка притягується до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Докази мають бути належними та допустимими. Допустимими є ті докази, які зібрані у відповідності до закону, а належними - якщо вони містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України відповідаче окрім оскарженої постанови надав суду докази якими обґрунтовував рішення суб'єкта владних повноважень про порушення позивачем ПДР України, зокрема порушення ним швидкості руху. До того ж відповідачем долучено відеозапис з місця розгляду адміністративної справи та який був оглянутий в судовому засіданні.

Так, відповідно до вимог п.п. 12.4 Правил дорожнього руху України, у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

13.Частина 1 ст. 122 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину.

У судовому засіданні з'ясовано, що позивач, керуючи автомобілем на автомобільній дорозі Київ-Чоп, 311 км перевищив допустиму швидкість свого автомобіля у населеному пункті Бабин. Позивач заперечує даний факт, оскільки вважає, що прилад вимірювання швидкості виміряв швидкість іншого автомобіля.

Щодо твердження ОСОБА_2 про те, що приладом TruCam зафіксовано швидкість руху можливо не його автомобіля, слід зазначити наступне.

У позовній заяві позивачем зазначено, що він рухався в потоці транспортних засобів і тому прилад TruCam не міг зафіксувати швидкість саме його автомобіля. Однак, з фотознімка здійсненого сертифікованим приладом TruCam чітко видно, що попереду автомобіля позивача відсутні інші транспортні засоби.

Посилаючись на правильність та правомірність застосування приладу «ТruСаm», відповідач вказав, що зазначений прилад здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, що дозволяє ідентифікувати транспортний засіб, номерний знак та особу водія.

Таким чином, доводи позивача в частині того, що він рухався в потоці транспортних засобів, а тому прилад TruCam не міг зафіксувати швидкість саме автомобіля ОСОБА_2 , спростовуються матеріалами справи.

Суд, вважає хибним посилання ОСОБА_2 щодо неправомірного застосування лазерного вимірювача швидкості «ТruСаm» працівником поліції, виходячи з такого.

Так, відповідач надав до суду матеріали щодо застосування технічного приладу ТruСаm LTI 20/20, з яких вбачається, що жодні порушення такого процесу відсутні.

На підставі позитивних результатів державних приймальних випробувань типів вимірювальної техніки, наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 05.04.2012 р. № 437 затверджено перелік засобів вимірювальної техніки.

До вказаного переліку було включено засіб вимірювальної техніки - «Вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний ТruСаm LTI 20/20, який на підставі вказаного наказу було зареєстровано в Державному реєстрі засобів вимірювальної техніки за номером У3197-12.

На підставі вищевикладеного, 29 серпня 2012 фірмі, яка є виробником ТruСаm LTI 20/20, було видано Сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки № UA-МІ/1-2903-2012.

Вищевказана процедура проведення державних приймальних випробувань типів вимірювальної техніки з подальшою реєстрацією таких типів вимірювальної техніки в Державному реєстрі засобів вимірювальної техніки і видачею Сертифікатів затвердження типу засобів вимірювальної техніки була передбачена положеннями Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» від 11.02.1998 р. № 113/98-ВР. (втратив чинність 01.01.2016 р.) та іншими підзаконними нормативно- правовими актами, які наразі втратили чинність.

Так, відповідно до ч.І ст. 26 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» від 11.02.1998 р. № 113/98-ВР, (втратив чинність 01.01.2016 р.) засоби вимірювальної техніки, призначені для серійного виробництва в Україні або для ввезення на територію України партіями, підлягають державним приймальним та контрольним випробуванням з метою затвердження типів цих засобів або контролю їх відповідності затвердженим типам і обов'язковим вимогам нормативних документів з метрології.

Також відповідно до п. 1.3. «Порядку оформлення та видачі сертифікатів затвердження типу засобів вимірювальної техніки, сертифікатів відповідності засобів вимірювальної техніки затвердженому типу та свідоцтв про визнання затвердження типу засобів вимірювальної техніки», затвердженого наказом Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 19.02.2002 № 100 (втратив чинність 14.06.2016 р.) сертифікати затвердження типу засобів вимірювальної техніки видаються на підставі позитивних результатів державних приймальних або державних контрольних випробувань засобів вимірювальної техніки іноземним виробникам засобів вимірювальної техніки або їхнім офіційним представникам в Україні (далі - іноземні виробники) - для офіційного підтвердження затвердження типу засобів вимірювальної техніки і можливості їх ввезення на територію України партіями.

Тобто вказана процедура проводилась виключно відносно тих засобів вимірювальної техніки, які планувалося серійно вироблялися в Україні або ввозити на територію України партіями.

Саме на виконання вимог вищевказаних нормативно-правових актів, які наразі втратили чинність, і здійснювалися державні приймальні випробування приладу ТruСаm LTI 20/20 з подальшою реєстрацією останнього в Державному реєстрі засобів вимірювальної техніки і видачею Сертифікату затвердження типу засобів вимірювальної техніки.

Дійсно, наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 02.11.2015 року № 1362 ТruСаm LTI 20/20 був виключений з Державного реєстру засобів вимірювальної техніки.

Виходячи з вищевказаних положень, у разі виключення затвердженого типу засобів вимірювальної техніки із Державного реєстру заборонялося їх серійне виробництво або ввезення на територію України.

Однак, засоби вимірювальної техніки, які були ввезені на територію України та введені в експлуатацію до моменту виключення їх із вказаного Державного реєстру, дозволяється застосовувати, оскільки в даному випадку закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Також необхідно зауважити, що відповідно до п. З Наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13.07.2016 № 1161, який є чинним, зберігання інформації про затверджені типи засобів вимірювальної техніки, унесені в установленому порядку до набрання чинності Законом України «Про метрологію та метрологічну діяльність» до Державного реєстру засобів вимірювальної техніки, як і формування та ведення вказаного реєстру, здійснювалося до 01.01.2019. При цьому, прилад ТruСаm LTI 20/20 було введено в експлуатацію в період його перебування в Державному реєстрі, відповідно, його подальша експлуатація жодним чином не обмежена нормами чинного законодавства.

Наразі єдиною та визначальною вимогою діючого законодавства у сфері метрології та метрологічної діяльності до засобів вимірювальної техніки, які вже введено в експлуатацію, є необхідність здійснення їх повірки.

Відповідно до ст. 17 «Про метрологію та метрологічну діяльність» від 05.06.2014 р. № 1314-УІ (набрав чинності 01.01.2016 р.) законодавчо регульовані засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, підлягають періодичній повірці та повірці після ремонту.

В свою чергу, відповідно до Свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 22-01/111923, виданого ДП «Укрметртестстандарт» від 25.09.2018 р. та чинного до 25.09.2019 р., лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів ТruСаm LTI 20/20 є придатним до застосування.

Новим законом України «Про метрологію та метрологічну діяльність» від 05.06.2014 р. № 1314-VI (набрав чинності 01.01.2016 р.) не передбачено повторного проходження даної процедури сертифікації для приладів, які вже були завезені на територію України та введені в експлуатацію. Більше того, такої процедури як «сертифікація» взагалі вже не міститься в нормах чинного законодавства України.

У зв'язку з цим, суд приходить до переконання, що засіб вимірюваної техніки TruCam LTI 20/20 № ТС 000550, є належним засобом для встановлення швидкості руху транспортних засобів.

Разом з тим, згідно роздруківки фотографії, наявної в матеріалах справи, здійсненої лазерним вимірювачем швидкості TruCam LTI 20/20, встановлено, що місце відеофіксації перевищення дозволеної швидкості М -06 Київ Чоп 311 км і швидкість ТЗ ВХ0069 АМ становить 82 км/год, що перевищує дозволену швидкість на 32 км/год.

Частиною 1 ст.126 КУпАП встановлена адміністративна відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»).

Відповідно до вимог п.2.1.б Правил дорожнього руху, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі реєстраційний документ на транспортний засіб (для транспортних засобів Збройних Сил, Національної Гвардії, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзвязку, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту технічний талон, а відповідно до п.2.1.ґ - поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

Таким чином, з огляду на обставини, які викладені в оскарженій постанові інспектора патрульної поліції та враховуючи об'єктивну сторону правопорушень, за які передбачена відповідальність ч.1 ст.122, ч.1 ст.126 КУпАП, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушень, які полягали у перевищенні швидкості більше як на 20 км/год та у не пред'явленні для перевірки поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Як вбачається з заявленого позову, з позиції позивача, оскільки у спірному випадку інспектором патрульної поліції не складався протокол щодо порушень правил дорожнього руху та не оформлялися матеріали дорожньо-транспортної пригоди, то у останнього були відсутні правові підстави для перевірки наявності у позивача полісу обов'язкового страхування, і як наслідок, були відсутні підстави для висновку про наявність у діях позивача складу правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.126 КУпАП.

З такими доводами позивача, суд не погоджується з огляду на таке.

Відповідно до статті 23 Закону України « Про національну поліцію» основним повноваженням патрульної поліції є серед іншого, виявлення та припинення адміністративних правопорушень, а також регулювання дорожнього руху та контроль за дотриманням Правил дорожнього руху.

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про дорожній рух" водій зобов'язаний: мати при собі та на вимогу поліцейського, а водії військових транспортних засобів - на вимогу посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, пред'являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно із ст. 53 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" посадові особи відповідних підрозділів Національної поліції, що мають право здійснювати контроль за дотриманням правил дорожнього руху, перевіряють документи водія транспортного засобу, які підтверджують наявність чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

У відповідності до п.2.1 "ґ" Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ №1306 від 10.10.2001р. (із змінами та доповненнями) водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно із п.2.4 "а" Правил дорожнього руху на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред'явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

З огляду на вказані норми права, суд приходить до висновку про безпідставність доводів позивача щодо відсутності, у спірному випадку, правових підстав у інспектора патрульної поліції для перевірки наявності у нього полісу обов'язкового страхування, оскільки такі повноваження інспектора патрульної поліції передбачені чинним законодавством, і вказані повноваження кореспондуються з обов'язком водія мати при собі поліс обов'язкового страхування та пред'являти його на вимогу працівників поліції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що твердження позивача про не вчинення ним адміністративних правопорушень є непослідовними, суперечливими, не відповідають встановленим обставинам по справі, в той час, як зібрані в справі докази свідчать про наявність в діях позивача складу адміністративних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 122 та ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Враховуючи наведене, суд не вбачає підстав для задоволення позову та скасування постанови серії ДП 18 №506967 від 16.03.2019 року по справі про адміністративне правопорушення відносно позивача ОСОБА_5

Керуючись ст.ст.241-246,250,255,286,293,295, пунктом 15.5 розділу VII КАС України, суд, -

В И Р I Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції, поліцейського роти № 4 капрала поліції ОСОБА_4 про визнання рішення протиправним та скасування постанови про адміністративне правопорушення відмовити.

Постанову серії ДП 18№ 506967 від 16 березня 2019 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, винесену поліцейським роти № 4 УПП в Рівненській області ОСОБА_4 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122 та ч.1 ст.126 КУпАП, та накладення на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень, залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляцiйного адміністративного суду через Рiвненський мiський суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Cуддя: