Справа № 120/4729/18-а
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2019-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/4729/18-а

Головуючий у 1-й інстанції: Комар П.А.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

22 квітня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Загороднюка А.Г. Полотнянка Ю.П. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Охримчук М.Б.,

представника позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: Скляра О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

в грудні 2018 року позивач ОСОБА_4 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про скасування рішення заступника начальника Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області Кушніра В.М. від 20.08.2018 про заборону в'їзду в Україну ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, строком на три роки в період з 20.08.2018 по 20.08.2021.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 05.02.2019 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу позивач обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при розгляді справи не з'ясував усі обставини, що мають значення для справи та надав не належну оцінку тим обставинам та доказам, що присутні в матеріалах справи.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи зазначені в апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами, 16.08.2018 на адресу Управління ДМС України у Вінницькій області надійшло звернення Управління патрульної поліції ГУ НП України у Вінницькій області про заборону в'їзду в Україну громадянину Йорданії ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З даного звернення стало відомо, що 16.04.2018 о 04:00 год. працівниками патрульної поліції ГУ НП України у Вінницькій області, по вулиці Хмельницьке шосе, 5 було зупинено автомобіль марки ВМW 318, державний номер НОМЕР_1, яким керував, громадянин Йорданії ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В присутності свідків та за допомогою алкотестера «Драгер» встановлено, що водій перебуває в стані алкогольного сп'яніння - (0,35% проміле).

У зв'язку з цим відносно ОСОБА_4, складено адміністративний протокол серія БР № 044801 за ознаками адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Адміністративні матеріли відносно громадянина іноземної держави ОСОБА_4 спрямовано до Вінницького міського суду для вирішення по суті.

Громадянин Республіки Йорданія ОСОБА_4 у судові засідання 03.05.2018 та 21.05.2018 не з'явився, хоча належним чином та своєчасно повідомлявся про час судового засідання.

У судовому засіданні вина громадянина Республіки Йорданія ОСОБА_4 повністю доведена доказами зібраними в адміністративних матеріалах та судовому засіданні, на підставі яких, вказаного вище водія транспортного засобу визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та відповідно до постанови суду від 21.05.2018 до останнього застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 (шістсот) неподаткових мінімумів доходів громадян, що становить 10200 (десять тисяч двісті) гривень з позбавленням права на керування транспортними засобами терміном на 1 (один) рік.

Громадянин Республіки Йорданія ОСОБА_4 продовжуючи порушувати норми адміністративного міграційного законодавства України, проігнорував виконання постанови Вінницького міського суду від 21.05.2018, добровільно у визначений законом 15-денний термін не сплатив призначене йому адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 гривень, на підставі чого, постанова суду для примусового стягнення з правопорушника грошових коштів була спрямована до Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області.

Посадовими особами Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 10.08.2018 відносно боржника громадянина іноземної держави ОСОБА_4 відкрито виконавче провадження № 56977060.

Через відсутність у боржника громадянина Республіки Йорданія ОСОБА_4 грошових коштів та майна, за рахунок яких можливе було виконання постанови Вінницького міського суду від 21.05.2018, зазначена постанова відповідно до п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», повернута до суду без її виконання.

Громадянин ОСОБА_4 з свого боку не вжив необхідних та можливих заходів з метою виконання постанови суду, щодо виконання призначеного йому судом адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 гривень та 352 гривні 40 копійок судового збору.

Враховуючи наявні матеріали та інші докази, 20.08.2018 Управлінням Державної міграційної служби України у Вінницькій області прийнято рішення про заборону громадянину Республіки Йорданія ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, студенту Вінницького національного медичного університету. ім. М.І.Пирогова, проживаючого у АДРЕСА_1, паспортний документ: паспорт громадянина Республіки Йорданія НОМЕР_5, виданий 18.08.2013, дійсний до 17.08.2018, в'їзду в Україну строком на 3 (три) роки в період з 20 серпня 2018 року по 20 серпня 2021 року.

28.09.2018 громадянин Республіки Йорданія ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у відповідності із статтями 9, 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», пред'явивши паспорт громадянина Йорданії НОМЕР_2 із наявністю відповідної візи НОМЕР_3, посвідку на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_4 мав намір в'їхати на територію України, проте на пункті пропуску через державний кордон України було встановлено, що вищевказаному громадянину заборонено в'їзд в Україну до 28.09.2021.

22.10.2018 штрафи по виконавчих провадженнях, відкритих стосовно ОСОБА_4 були погашені, що підтверджується копіями квитанцій, а державними виконавцями, в свою чергу, винесені постанови про закінчення виконавчих проваджень.

Враховуючи зазначене, а саме обставини, які стали причиною для заборони особі в'їзду в Україну громадянину Йорданії ОСОБА_4 відпали, позивач вважає, що рішення щодо заборони в'їзду в Україну від 20.08.2018 на думку позивача підлягає скасуванню. З даних підстав позивач звернувся з позовом до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи доведеність вчинення позивачем адміністративного правопорушення, за яке статтею 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачена заборона в'їзду в Україну, відповідачем правомірно винесено постанову про заборону в'їзду позивачу на територію України терміном на три роки. Крім того, рішення про заборону в'їзду винесене 20.08.2018, тобто у момент винесення оскаржуваного рішення, позивач добровільно не виконав рішення суду, що є підставою для винесення рішення про заборону в'їзду. А тому, суд першої інстанції звертає увагу позивача на те, що факт сплати штрафу уже після винесення рішення про заборону в'їзду, не може слугувати підставою для його скасування та є покаранням для порушника, який у даному випадку є ОСОБА_4.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно з ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на території України.

Згідно з ч.1 ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну визначено в Законі України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Згідно з ст.26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України.

Відповідно до п.п.6, 8, 17 ч.1 ст.1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом; посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Як зазначено в ч.3 ст.3 ЗУ "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства зобов'язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно з ч.13 ст.4 ЗУ "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою навчання та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період навчання.

Як передбачено ч.3 ст.5 ЗУ "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах четвертій - п'ятнадцятій та вісімнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на тимчасове проживання..

Відповідно до ч.13 ст.5 ЗУ "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною тринадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства, дійсний поліс медичного страхування, документ, що підтверджує факт навчання в Україні, та зобов'язання навчального закладу повідомити центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, про відрахування з такого закладу.

Згідно з ч.3 ст.9 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до абз.7 ч.1 ст.13 ЗУ "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну.

Згідно з ч.2 ст.13 ЗУ "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в'їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.

Відповідно до ч.3 ст.13 ЗУ "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" рішення про заборону в'їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону. У разі невиконання рішення про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в'їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в'їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в'їзду в Україну.

Згідно з п.18 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка погребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" (в редакції постанови від 16.03.2012) при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в'їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною другою статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". При цьому необхідність заборони в'їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов'язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в'їзд. Судам під час розгляду спорів про заборону в'їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в'їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Отже, законодавство України забороняє в'їзд на територію України іноземцю, який не виконав рішення щодо накладення на нього адміністративного стягнення. Рішення про заборону в'їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Крім того, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 №1235 затверджено Інструкцію про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства.

Відповідно до пп."д" п.4 Інструкції №1235 рішення про заборону в'їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою за власною ініціативою або за поданням державного, приватного виконавця - у разі якщо під час попереднього перебування на території України особа не виконала рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або має інші невиконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну.

Згідно з п.8 Інструкції №1235 ДМС або її територіальний орган, який готував рішення про заборону в'їзду в Україну особі, у триденний строк надсилає засвідчену копію такого рішення разом з дорученням щодо заборони в'їзду в Україну особі до Головного центру обробки спеціальної інформації Держприкордонслужби України, розташованого: вул. Володимирська, 26, м. Київ, 01601, оформленого відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2013 року № 280 "Про затвердження Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України".

Відповідно до п.12 Інструкції №1235 строк заборони в'їзду в Україну особі обчислюється з дати затвердження рішення про заборону в'їзду в Україну особі.

Отже, з урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення про заборону в'їзду в Україну приймається на підставі обґрунтованого звернення та після отримання даних, які обґрунтовують необхідність такої заборони.

Як зазначалось вище та встановлено з матеріалів справи, 16.04.2018 о 04:00 год. працівниками патрульної поліції ГУ НП України у Вінницькій області відносно ОСОБА_4, складено адміністративний протокол серія БР № 044801 за ознаками адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Адміністративні матеріли відносно громадянина іноземної держави ОСОБА_4 спрямовано до Вінницького міського суду для вирішення по суті. У судовому засіданні вина громадянина Республіки Йорданія ОСОБА_4 повністю доведена доказами зібраними в адміністративних матеріалах та судовому засіданні, на підставі яких, вказаного вище водія транспортного засобу визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та відповідно до постанови суду від 21.05.2018 до останнього застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 (шістсот) неподаткових мінімумів доходів громадян, що становить 10200 (десять тисяч двісті) гривень з позбавленням права на керування транспортними засобами терміном на 1 (один) рік. Громадянин Республіки Йорданія ОСОБА_4 продовжуючи порушувати норми адміністративного міграційного законодавства України, проігнорував виконання постанови Вінницького міського суду від 21.05.2018, добровільно у визначений законом 15-денний термін не сплатив призначене йому адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 гривень, на підставі чого, постанова суду для примусового стягнення з правопорушника грошових коштів була спрямована до Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області.

Посадовими особами Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 10.08.2018 відносно боржника громадянина іноземної держави ОСОБА_4 відкрито виконавче провадження № 56977060. Через відсутність у боржника громадянина Республіки Йорданія ОСОБА_4 грошових коштів та майна, за рахунок яких можливе було виконання постанови Вінницького міського суду від 21.05.2018, зазначена постанова відповідно до п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», повернута до суду без її виконання. Громадянин ОСОБА_4 з свого боку не вжив необхідних та можливих заходів з метою виконання постанови суду, щодо виконання призначеного йому судом адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 гривень та 352 гривні 40 копійок судового збору.

Враховуючи наявні матеріали та інші докази, 20.08.2018 Управлінням Державної міграційної служби України у Вінницькій області прийнято рішення про заборону громадянину Республіки Йорданія ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, студенту Вінницького національного медичного університету. ім. М.І.Пирогова, проживаючого у АДРЕСА_1, паспортний документ: паспорт громадянина Республіки Йорданія НОМЕР_5, виданий 18.08.2013, дійсний до 17.08.2018, в'їзду в Україну строком на 3 (три) роки в період з 20 серпня 2018 року по 20 серпня 2021 року.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відтак, суд зазначає, що твердження позивача щодо безпідставності оскаржуваної постанови є необґрунтованими.

Отже, враховуючи доведеність вчинення позивачем адміністративного правопорушення, за яке статтею 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачена заборона в'їзду в Україну, відповідачем правомірно винесено постанову про заборону в'їзду позивачу на територію України терміном на три роки.

Аналогічного висновку дійшов Верховний суд у своїй постанові від 13.06.2018 по справі №815/5991/15 (провадження №К/9901/11489/18).

Щодо доводів апелянта, в частині застосування п.8.3 Інструкції про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом адміністрації Державної прикордонної служби України №946 від 5 грудня 2011 року, оскільки Інструкція №1235 не передбачає порядок скасування рішення про заборону в'їзду, колегія суддів зазначає, що дане припущення апелянта є помилковим, оскільки Інструкція №946 застосовується лише до рішень прийнятих Державною прикордонною службою України, а в даному випадку рішення про заборону в'їзду приймалось Державною міграційною службою України.

Крім того, п.8.3 Інструкції №946 передбачає, що у разі припинення обставин, які стали причиною для заборони в'їзду в Україну відповідно до розділу V цієї Інструкції за невиконання рішень про накладання штрафу за правопорушення, розгляд справ за якими належить до компетенції Державної прикордонної служби України орган охорони державного кордону, який прийняв рішення про заборону в'їзду в Україну, невідкладно виносить постанову про скасування заборони в'їзду в Україну (додаток 7), вживає заходів, передбачених абзацом другим підпункту «а» пункту 8.2 цього розділу.

Абзацом "а" п.8.2 Інструкції №946 передбачено, що у випадку скасування заборони в'їзду (зміни її терміну) органами, зазначеними у пункті 8.1 цього розділу, або рішенням суду, яке набрало законної сили: а) орган охорони державного кордону:

- негайно письмово повідомляє про це Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України з обов'язковим зазначенням інформації відповідно до вимог підпункту „а" пункту 3.2 розділу III цієї Інструкції;

- скасовує в паспортному документі особи відмітку „Заборонено в'їзд в Україну терміном на ..." шляхом проставлення на ньому штемпеля „Анульовано", форма якого наведена в додатку 6 до цієї Інструкції;

- проставляє у паспортному документі нову відмітку „Заборонено в'їзд в Україну терміном на ...", засвідчує її підписом та печаткою, із зазначенням нового терміну заборони (у разі зміни терміну заборони в'їзду).

Крім того, посилання представника позивача на ст.7 КАС України є також помилковими, оскільки у відповідності до ч.6 ст.7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

В свою чергу, Державна міграційна служба України не є органом охорони державного кордону, є органом державної влади, тому доводи апелянта в цій частині не можуть бути враховані судом.

Крім того, в частині доводів щодо виконання рішення суду, яким визнано винним позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та відповідно до постанови суду від 21.05.2018 до останнього застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 (шістсот) неподаткових мінімумів доходів громадян, що становить 10200 (десять тисяч двісті) гривень з позбавленням права на керування транспортними засобами терміном на 1 (один) рік, колегія суддів зазначає, що як встановлено з матеріалів справи, позивачем виконано дане рішення, лише після того, як 28.09.2018 він мав намір в'їхати на територію України (на момент спроби в'їзду на територію України рішення не було виконане).

У зв'язку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що саме виконання рішення було зумовлене забороною в'їзду, а позивачем до 22.10.2018 не вживались жодні заходи щодо його виконання.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у момент винесення оскаржуваного рішення, позивач добровільно не виконав рішення суду, що є підставою для винесення рішення про заборону в'їзду. Крім того, факт сплати штрафу уже після винесення рішення про заборону в'їзду, не може слугувати підставою для його скасування та є покаранням для порушника, який у даному випадку є ОСОБА_4.

Крім того, ЄСПЛ у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Оскільки, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Абудалбух Альхусієна залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 лютого 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття. Порядок касаційного оскарження передбачений ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 24 квітня 2019 року.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Загороднюк А.Г. Полотнянко Ю.П.