Справа № 520/9549/18
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2019-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 р.Справа № 520/9549/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Калитки О. М. , Мельнікової Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 управління Держгеокадастру у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Зоркіна Ю.В., м. Харків, повний текст складено 12.12.18 року по справі № 520/9549/18

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1 управління Держгеокадастру у Харківській області

про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 управління Держгеокадастру у Харківській області, в якому просив суд: скасувати рішення ОСОБА_1 управління Держгеокадастру у Харківській області про відмову у затвердженні технічної документації, яке оформлено листом № Г-9636/0-7009/0/95-18 від 22.08.2018 року; зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про затвердження технічної документації та передачу йому у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки, площею 2,0000 га, кадастровий номер :03:000:0325, на території за межами населених пунктів Власівської сільської ради Кегичівського району Харківської області.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2018 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, а саме: ст. 19 Конституції України, п. "г" ч. 10 ст. 55 Закону України "Про землеустрій", ст.ст. 7, 242 КАС України, ч.4 ст. 122 Земельного кодексу України, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Зокрема вказав на те, що лист ОСОБА_1 управління Держгеокадастру у Харківській області від 22.08.2018 р. № Г-9636/0-7009/0/95-18 не є, ані нормативно-правовим актом, ані актом індивідуальної дії, у звязку з чим позивачем було обрано неналежний спосіб захисту своїх прав. Позивачем, в свою чергу, було подано до ОСОБА_1 управління Держгеокадастру у Харківській області документацію із землеустрою, що не відповідає вимогам чинного законодавства, а отже у відповідача не було правових підстав для затвердження документації із землеустрою.

Згідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, колегія суддів вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_2, на праві постійного користування належить земельна ділянка площею 2,0000 га, яка розташована за межами населених пунктів Власівської сільської ради Кегичівського району Харківської області, що підтверджується державним актом на право постійного користування серія ХР-15-00-000770 від 09.12.1996 року Власівською сільською радою народних депутатів.

У 2017 році ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_1 управління Держгеокадастру в Харківській області із клопотанням про наданням дозволу на розробку проекту землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 2,0000 га, яка перебуває в його постійному користуванні на підставі Державного акту серія ХР-15-00- 000770 від 09.12.1996 року та розташована на території Власівської сільської ради.

Наказом ОСОБА_1 управління Держгеокадастру № 15703-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» позивачу надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка перебуває у його користуванні на підставі державного акту на право постійного користування землею ХР-15-00-000770 розташованої за межами населених пунктів на території Власівської сільської ради Кегичівського району Харківської області, для подальшої передачі у власність.

В подальшому позивач звернувся до ОСОБА_1 управління Держгеокадастру у Харківській області із технічною документацією, відповідно до наказу № 15703-СГ та норм чинного законодавства та просив затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га кадастровий номер :03:000:0325, яка розташована за межами населених пунктів на території Власівської сільської ради Кегичівського району Харківської області.

ОСОБА_1 управління Держгеокадастру у Харківській області від 12.03.2018 року № Г-2042/0-1970/0/95-18 від 12.03.2018 останнє повернуло технічну документацію на доопрацювання позивачеві, зазначивши, що зміст та склад технічної документації із землеустрою не в повній мірі відповідає вимогам ст. 55 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та запропоновано звернутись до розробника документації із землеустрою для доопрацювання технічної документації.

ОСОБА_1 управління Держгеокадастру у Харківській області від 22.08.2018 року № Г-9636/0-7009/0/95-18 позивачу повторно відмовлено в затвердженні документації із землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки, у звязку із тим, що зауваження, зазначені в попередньому листі виправлені частково та зазначено про необхідність доопрацювати представлену документацію, а саме: оформити кадастровий план земельної ділянки відповідно до вимог статті 34 Закону України «Про Державний земельний кадастр»; матеріали геодезичних вишукувань представити відповідно до вимог Інструкції з топографічного знімання у масштабах 1:5000, 1:2000, 1:1000 та 1:500 (ГКНТА-2.04-02-98), затвердженої наказом ОСОБА_1 управління геодезії, картографії та кадастру при Кабінеті Міністрів України № 56 від 09.04.1998, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.06.1998 № 393/2833. Окрім того у складі документації наданої для перевірки, наявні не завірені належним чином копії документів.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся з даним позовом до Харківського окружного адміністративного суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відмовляючи ОСОБА_2 у затвердженні технічної документації, відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про землеустрій", технічна документація із землеустрою - сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування.

Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (ч.2 ст.55 Закону України "Про землеустрій").

Згідно ст. 30 Закону України "Про землеустрій", погодження і затвердження документації із землеустрою проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України, цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Стаття 81 ЗК України громадяни України, передбачає, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Статтею 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Приписами ч. 4 ст. 122 ЗК України визначено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Порядок погодження і затвердження документації із землеустрою, а також повноваження органів виконавчої влади у частині погодження та затвердження проектів землеустрою передбачені статтями 186, 186-1 ЗК України.

Так, відповідно до пункту 14 статті 186 ЗК України, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) погодженню не підлягає і затверджується Верховною ОСОБА_4 Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у разі якщо земельна ділянка перебуває у державній або комунальній власності; власником земельної ділянки, у разі якщо земельна ділянка перебуває у приватній власності.

Згідно п.18 ст.186 ЗК України, ОСОБА_4 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади, органам місцевого самоврядування, іншим суб'єктам, визначеним цією статтею, при погодженні та затвердженні документації із землеустрою забороняється вимагати: додаткові матеріали та документи, не включені до складу документації із землеустрою, встановленого Законом України "Про землеустрій"; надання погодження документації із землеустрою будь-якими іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, погодження яких не передбачено цією статтею; проведення будь-яких обстежень, експертиз та робіт. Кожен орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, Верховна ОСОБА_4 Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, інший суб'єкт, визначений цією статтею, розглядає та погоджує документацію із землеустрою самостійно та незалежно від погодження документації із землеустрою іншими органами.

Відповідно до частини 2 статті 118 ЗК України рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

З матеріалів справи встановлено, що на підставі проекту землеустрою державним кадастровим реєстратором проведено державну реєстрацію земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, визначено її кадастровий номер. На підтвердження державної реєстрації земельної ділянки позивачем до матеріалів справи надано витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 20.12.2017 року № НВ-017: земельна ділянка площею 2,0000 га, кадастровий номер :03:0000325 ( а.с. 16).

З наявних у матеріалах справи листів ОСОБА_1 управління Держгеокадастру у Харківській області від 12.03.2018 року № Г-2042/0-1970/95-18 та від 22.08.2018 року № Г-9636/0-7009/0/95-18 (а.с.19-20) вбачається, що позивач вже неодноразово звертався до відповідача із заявами про затвердження проектів землеустрою на бажану земельну ділянку, однак кожного разу отримував відмову, при цьому, другий з листів-відмов містив в якості підстав для відмови додаткові недоліки проектів землеустрою, ніж ті, на які наголошувало управління у попередньому листі-відмові.

Колегія суддів звертає увагу на той факт, що у листі від 22.08.2018 року № Г-9636/0-7009/0/95-18 відповідач зазначив, що зауваження зазначені в попередньому листі виправлені частково, проте управлінням не конкретизовано, які ж саме зауваження до проектів землеустрою, що вказувалися у листі від 12.03.2018 року № Г-2042/0-1970/95-18 не враховані позивачем.

Таким чином, колегія суддів критично оцінює посилання скаржника на те, що позивачем було подано до ОСОБА_1 управління Держгеокадастру у Харківській області документацію із землеустрою, що не відповідає вимогам чинного законодавства, а отже у відповідача не було правових підстав для затвердження документації із землеустрою.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач, в порушення вищезазначених норм права, за результатами розгляду поданих позивачем заяв, не вирішив та не прийняв відповідного рішення, з незалежних від позивача причин.

Ст. 6 ч. 2 КАС України передбачає, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Рисовський проти України" (№ 29979/04) виклав окремі стандарти діяльності суб'єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "належного урядування". Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах "Beyeler v. Italy" №33202/96, "Oneryildiz v. Turkey" №48939/99, "Moskal v. Poland" №10373/05).

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

В справі "East/West Alliance Limited" проти України" (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги" та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов'язання за цим положенням. Межі обов'язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

Таким чином, обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважає й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи викладене, колегія суддів, зважаючи на те, що ОСОБА_2 неодноразово звертаючись до відповідача із заявами, виконавши при цьому усі залежні від нього обставини та подавши усі необхідні документи, що не заперечується відповідачем, вважає, що позивач мав законне сподівання про належний розгляд його заяви у визначені законодавством строки та прийняття відповідного рішення.

Колегія суддів вважає хибними доводи апелянта про те, що лист ОСОБА_1 управління Держгеокадастру у Харківській області від 22.08.2018 р. № Г-9636/0-7009/0/95-18 не є, ані нормативно-правовим актом, ані актом індивідуальної дії, у звязку з чим позивачем було обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки зазначений лист є фактичною відмовою відповідача у затвердженні технічної документації, в якому останній висловив своє судження з цього приводу.

За ч.ч.1-2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно та обгрунтовано дійшов висновку про те, що у спірних правовідносинах відповідач діяв без дотримання вимог ч.2 ст.2 КАС України, тому позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2018 року по справі 520/9549/18 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 управління Держгеокадастру у Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2018 року по справі № 520/9549/18 залишити без змін.

.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_5
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_6 ОСОБА_7
Повний текст постанови складено 24.04.2019 року