Справа № 160/1781/19
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 квітня 2019 року Справа № 160/1781/19
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,-
22 лютого 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якому просив:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови в здійсненні розрахунку та виплати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1 пенсії з урахуванням періоду навчання з 01.09.1975 по 12.06.1980 року у Макіївському інженерно-будівельному інституті, періоду роботи з 18.09.1986 по 24.11.1988 року на Виробничому об'єднанні «Макіїввугілля» та довідки про заробітну плату для обчислення пенсії від 05.09.2014р. №07/431 за період з червня 1995 року по травень 2000 року;
- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити перерахунок та виплачувати пенсію ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, починаючи з 12.04.2018р., врахувавши до загального страхового стажу 38 років 0 місяців 8 днів період навчання з 01.09.1975 по 12.06.1980 року у Макіївському інженерно - будівельному інституті, період роботи з 18.09.1986 по 24.11.1988 року на Виробничому об'єднанні «Макіїввугілля» та довідку про заробітну плату для обчислення пенсії від 05.09.2014р. №07/431 за період з червня 1995 року по травень 2000 року, та виплатити донараховану суму.
В обґрунтування позову зазначив, що відповідач всупереч вимогам чинного законодавства України при призначені пенсії безпідставно не врахував період навчання з 01.09.1975 по 12.06.1980 року у Макіївському інженерно-будівельному інституті; період роботи з 18.09.1986 по 24.11.1988 року на Виробничому об'єднанні «Макіїввугілля», довідку про заробітну плату для обчислення пенсії від 05.09.2014р. №07/431 за період з червня 1995 року по травень 2000 року. Вказані дії відповідача порушують право позивача на отримання законної пенсії в належному розмірі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.02.2019 року відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 та вирішено розглядати вказану справу за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні згідно ч.2 ст. 257 та ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України без повідомлення учасників справи.
14.03.2019 року відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому не погоджується з позовними вимогами та просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначив, що суб'єкт владних повноважень діяв відповідно до норм чинного законодавства та на звернення позивача надав відповідь, якою роз'яснив, що не має правових підстав для включення до розрахунку пенсії періоду навчання з 01.09.1975 по 12.06.1980 року у Макіївському інженерно-будівельному інституті; періоду роботи з 18.09.1986 по 24.11.1988 року на Виробничому об'єднанні «Макіїввугілля»; довідки про заробітну плату для обчислення пенсії від 05.09.2014р. №07/431 за період з червня 1995 року по травень 2000 року.
Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, з'ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову, з огляду на наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1., призначена пенсія за віком з 12.04.2018 року, проте розмір отриманої пенсії позивач вважає меншим ніж повинен бути згідно з його розрахунками, через що позивач звернувся до відповідача із заявою про надання інформації щодо порядку розрахунку призначеної пенсії.
Також, в зазначеному листі було зазначено наступне: період навчання з 01.09.1975 по 12.06.1980 року не враховано до страхового стажу, оскільки в дипломі наявна помилка - прізвище на українській мові «Антіпов», а згідно паспорту «Антипов»; не зараховано до загального страхового стажу період роботи з 18.09.1986р. по 24.11.1988р., оскільки в трудовій книжці дата звільнення 24.11.1988р. засвідчена печаткою України; не було враховано надану довідку про заробітну плату від 05.09.2014р. №07/431, оскільки вона видана згідно порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, який почав діяти з 01.07.2015р., а провести перевірку немає можливості, оскільки підприємство знаходиться на непідконтрольний території.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-ІV (далі - Закон 1058-ІV) загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, в об'єднаннях громадян, у фізичних осіб - підприємців та інших осіб (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрати особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок) на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру.
Згідно з ч. 5 ст. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні і перерахунку) пенсії.
Органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі (ст.101 ЗУ «Про пенсійне забезпечення»).
Відповідно до ст. 24 Закону 1058-ІV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з ч. 1 ст.40 Закону № 1058-ІУ для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.
Так, суд вважає протиправними дії відповідача щодо не врахування при призначені позивачу пенсії довідки про заробітну плату для обчислення пенсії від 05.09.2014р. №07/431 за період з червня 1995 року по травень 2000 року, з огляду на наступне.
Так, позивач надав відповідачу довідку про заробітну плату для обчислення пенсії від 05.09.2014р. №07/431 за період з червня 1995 року по травень 2000 року, яка видана Державним підприємством «Макіїввугілля», проте вона не була врахована суб'єктом владних повноважень, оскільки видана згідно порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, який почав діяти з 01.07.2015р., а провести перевірку немає можливості, оскільки підприємство знаходиться на непідконтрольний території.
Відповідно до п.2.10 Порядку №22-1 довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами. У випадках, коли архівні установи не мають можливості видати довідку за встановленою формою з розшифровкою виплачених сум за видами заробітку, вони можуть видавати довідки, що відповідають даним, наявним в архівних фондах, без додержання цієї форми.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Так, дійсно Державне підприємство «Макіїввугілля», де працював раніше позивач, знаходиться в м. Макіївка, тобто в окупованій території (Постанова Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 №254-УІІІ; Постанова Верховної Ради України «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» від 17.03.2015 №252- VIIІ).
Таким чином, позивач з незалежних від нього обставин позбавлений можливості надати уточнюючу довідку за тією формою, яку вимагає відповідач, в той час, як суб'єкт владних повноважень міг здійснити перевірку відомостей про заробітну плату на підставі даних, що містяться в архівах органів Пенсійного фонду, проте жодних доказів щодо вчинення відповідних дій відповідачем суду не надано.
Також суд вважає протиправними дії відповідача щодо не врахування до загального страхового стажу позивача період навчання з 01.09.1975 по 12.06.1980 року у Макіївському інженерно - будівельному інституті.
Як вже було раніше зазначено, відповідачем не було враховано вказаний період до загального страхового стажу, оскільки в дипломі наявна помилка - прізвище на українській мові «Антіпов», а згідно паспорту «Антипов».
При цьому, в рішенні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.02.2019 року зазначено, що в вищезазначеному дипломі було допущено помилку, а саме: прізвище заявника зазначено як: «Антіпов», тоді як правильно було б вказати: «Антипов», як записано у паспорті громадянина України серії ВВ 112956, виданому 20.11.1997 року Совєтським РВ УМВС України в м. Макіївці.
Отже спірний період навчання з 01.09.1975 по 12.06.1980 року у Макіївському інженерно-будівельному інституті, який не зараховано до загального страхового стажу, підтверджено рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.02.2019 року у справі №205/8605/18 (провадження №2о/205/11/19), доказів оскарження якого на час розгляду цієї справи не надано, а отже це рішення є чинним.
Щодо не зарахування до загального страхового стажу період роботи з 18.09.1986р. по 24.11.1988р., оскільки в трудовій книжці дата звільнення 24.11.1988р. засвідчена печаткою України, суд зазначає наступне.
Згідно з даними трудової книжки позивач був прийнятий старшим інженером енергомеханічної служби на Виробниче об'єднання «Макіїввугілля» 18.09.1986р. (запис №11).
24.11.1988 року у зв'язку із ліквідацією об'єднання позивач був звільнений по п.5 ст.36 КЗпП УРСР по переводу до укрупненого виробничого об'єднання «Макіїввугілля» (запис №12).
25.11.1988 року позивач прийнятий провідним інженером енергомеханічної служби Виробничого об'єднання «Макіїввугілля» за переводом (запис №13).
Відповідно до частини першої статті 48 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Приписами частин п'ятої статті 48 КЗпП України визначено, що порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Питання, пов'язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110 (далі - Інструкція № 58), постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. № 301 "Про трудові книжки працівників" та іншими актами законодавства.
Пунктами 4.1, 4.2 Інструкції № 58 передбачено, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. №301 «Про трудові книжки працівників відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб'єкта господарювання.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Таким чином, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка звертається за призначенням пенсії, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Зазначена правова позиція також викладена у Постанові Верховного суду від 06.02.2018 року у справі № 677/277/17 (провадження № К/9901/1298/17).
При цьому, вже після отримання відмови відповідача у зарахуванні зазначеного періоду до трудового стажу були отримані довідки від Державного підприємства «Макіїввугілля» від 20.11.2018р. №10/75 та №10/76 (копії додаються), якими також підтверджено трудовий стаж позивача на Виробничому об'єднанні «Макіїввугілля» в період 18.09.1986 по 24.11.1988 року на посаді старшого інженера енергомеханічної служби.
Щодо доводів відповідача, викладених у відзиві на позов, що довідки, видані на тимчасово окупованій території України не є належними доказами та не можуть підтверджувати пільговий стаж позивача, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Пунктом 1 постанови Верховної Ради України № 254-VIII від 17.03.2015 року визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
За положеннями, наведеними у ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VII від 15.04.2014 року, тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.
Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території.
У відповідності до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VII від 15.04.2014 року державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.
Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Встановлення зв'язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.
З аналізу вищевикладених норм права суд приходить до висновку, що з метою захисту прав і свобод громадян України органи державної влади України мають право враховувати і документи видані незаконними органами (посадовими особами).
Окрім того, суд вважає, що з метою забезпечення захисту прав і свобод позивача до спірних правовідносин застосуванню також підлягають так звані "намібійські винятки" Міжнародного суду ООН: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.
У 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016), "Зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди, і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».
При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.
Оскільки надані позивачем документи підтверджують роботу позивача на посадах, які дають право на призначення пенсії на пільгових умовах, суд прийшов до висновку, що спірні періоди повинні бути зараховані до стажу роботи позивача, необхідного для призначення пенсії.
До аналогічних висновків прийшов також Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 22.10.2018 року по справі №235/2357/17.
Відповідно до п.8 постанови КМУ «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства» №595 від 07.11.2014 р. особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. №509, пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання протиправних дій відповідача щодо відмови в здійсненні розрахунку та виплати позивачу пенсії з урахуванням періоду роботи з 18.09.1986 по 24.11.1988 року на Виробничому об'єднанні «Макіїввугілля» та зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплачувати пенсію, включивши вказаний період до загального страхового стажу.
Згідно з ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно з ч.1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно з ч. 2 ст.73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За наведених обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись ст.ст. 9, 77, 78, 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови в здійсненні розрахунку та виплати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1 пенсії з урахуванням періоду навчання з 01.09.1975 по 12.06.1980 року у Макіївському інженерно-будівельному інституті, періоду роботи з 18.09.1986 по 24.11.1988 року на Виробничому об'єднанні «Макіїввугілля» та довідки про заробітну плату для обчислення пенсії від 05.09.2014р. №07/431 за період з червня 1995 року по травень 2000 року.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 25.04.2019 року.

Суддя О.М. Неклеса