Справа № 9901/864/18
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2019-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

18 квітня 2019 року

Київ

справа №9901/864/18

адміністративне провадження №П/9901/864/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді (судді-доповідача) - Данилевич Н.А.,

суддів - Бевзенка В.М.,

Желтобрюх І.Л.,

Смоковича М.І.,

Стрелець Т.Г.,

секретар - Шевчук К.В.,

за участю

позивача - ОСОБА_5,

представника відповідача - Таркаєвої О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справи

за позовом ОСОБА_5

до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_7,

про визнання протиправними та нечинними положень пункту 14 розділу V Порядку проведення іспиту та методики встановлення його результатів у процедурі кваліфікаційного оцінювання, затвердженого рішенням Комісії від 04.11.2016 року №144/зп-16, у редакції рішення від 02.10.2018 року, -

встановив:

05 листопада 2018 року ОСОБА_5 (далі - позивач) звернувся до Верховного Суду з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - відповідач, ВККС, Комісія), в якому (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) просив визнати протиправними та нечинними положення пункту 14 розділу V Порядку проведення іспиту та методики встановлення його результатів у процедурі кваліфікаційного оцінювання, затвердженого рішенням Комісії від 04.11.2016 року №144/зп-16 у редакції рішення від 02.10.2018 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням ВККС від 02.10.2018 року внесено зміни до Порядку проведення іспиту та методики встановлення його результатів у процедурі кваліфікаційного оцінювання, затвердженого рішенням Комісії від 04.11.2016 року №144/зп-16, а саме пункт 14 розділу V Порядку викладено у новій редакції. На думку позивача, положення цього пункту не відповідають статтям 79, 81, 83-85, 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в частині встановлення «проміжних» конкурсів за результатами етапів чи стадій оцінювання, а також визначення поняття «рейтинг». (а.с. 1-6).

У наданій до Суду заяві про уточнення позовних вимог позивач вказує на встановлення Законом України «Про судоустрій і статус суддів» певних етапів проходження суддями спеціальної перевірки, які включають також проведення кваліфікаційного оцінювання, яке, в свою чергу, має такі етапи, як складення іспиту та дослідження досьє і проведення співбесіди. Зі змісту пункту 14 розділу V Порядку проведення іспиту та методики встановлення його результатів у процедурі кваліфікаційного оцінювання, затвердженого рішенням Комісії від 04.11.2016 року №144/зп-16, вбачається, що Комісія після встановлення кількості балів за один із чотирьох показників критерію «професійна компетентність» наділила себе правами припинення спеціальної процедури призначення на третьому етапі кваліфікаційного оцінювання, недопущення учасників до п'ятого етапу спеціальної процедури, лише на підставі отримання за результатами анонімного тестування або анонімного тестування та практичного завдання разом кількості балів, меншої за значенням, встановленим Комісією. Позивач вважає, що застосування Комісією таких обмежень становить втручання в приватне життя учасників спеціальної процедури призначення, що не відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Вважає, що Комісія, встановлюючи в оскаржуваному пункті 14 Порядку мінімально допустимого балу, перебирає на себе повноваження законодавчого органу. Позивач також зазначає, що ні з пункту 14 Порядку, ні з будь-яких інших його положень неможливо встановити, яким чином Комісія приходить до визначення тієї чи іншої кількості балів за виконання практичного завдання. Вказує на те, що оскаржуваний пункт Порядку не містить висновку про нездатність учасника спеціальної процедури здійснювати правосуддя у відповідному суді у разі отримання за результатами етапу «Іспит» кількості балів, меншої мінімально допустимих, однак це, на думку позивача, суперечить пункту 9 розділу ІІ Положення, відповідно до якого учасник спеціальної процедури за таких же обставин визнається нездатним здійснювати правосуддя. Також зазначає, що оскаржуваний ним пункт Порядку використовується Комісією для запровадження нерівного ставлення (дискримінації) до учасників Спеціальної процедури за результатами практичного завдання. Позивач вважає, що відсутність будь-якого зворотного зв'язку з суддями - членами ВККС дають підстави вважати, що сам цей державний орган не може вважатись органом саме суддівського врядування та, відповідно, «судом, встановленим законом» в розумінні Європейського суду (а.с. 160-166).

Відповідач позовні вимоги не визнав, надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив залишити позовну заяву ОСОБА_5 без задоволення. Відповідач вказує на те, що повноваження Комісії щодо проведення кваліфікаційного оцінювання, затвердження порядку та методології кваліфікаційного оцінювання визначені статтею 93 Закону. Зазначає, що повноваження Комісії стосовно процедури проведення кваліфікаційного оцінювання, затвердження порядку та методології кваліфікаційного оцінювання, затвердження порядку проведення іспиту та методики встановлення його результатів є дискреційними повноваженнями та виключною компетенцією Комісії як уповноваженого колегіального органу, постійно діючого у вітчизняній системі судоустрою. Внесені до Порядку зміни спрямовані на вдосконалення процедури кваліфікаційного оцінювання, на чітке та однозначне розуміння процедури проведення іспиту, а також на забезпечення відкритості, зокрема, першого етапу оцінювання. Вважає, що приймаючи спірне рішення у відповідній частині Комісія діяла на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені законом. Доводи позивача відповідач вважає такими, що зводяться до незгоди останнього в цілому з визначенням результатів іспиту на кожному етапі його складання, що має наслідком припинення участі в процедурі кваліфікаційного оцінювання учасників іспиту. Такі доводи ВККС вважає безпідставними, оскільки вони спотворюють всю процедуру кваліфікаційного оцінювання і суперечать меті проведення такого оцінювання, адже встановлені Комісією положення Порядку повністю узгоджуються з вимогами Закону. Порядок у взаємозв'язку з Положенням розкриває стадії проходження учасниками етапів кваліфікаційного оцінювання, зокрема стадії іспиту (складення анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання) у їх послідовності та взаємозв'язку, визначаючи зміст кожного з етапів. Встановлення Комісією змісту Закону у Порядку не виходить за межі компетенції Комісії. Крім того, вказує, що в позовній заяві ОСОБА_5 не наводить жодних обставин, які свідчать про порушення оскаржуваними абзацами 2, 3 та 7 пункту 14 розділу V Порядку його особистих прав та інтересів, а також позивач не надає належних пояснень в чому полягає його порушене право (а.с. 52-60, 186-193).

Ухвалою Суду від 07 листопада в задоволенні заяви ОСОБА_5 про забезпечення адміністративного позову відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_5 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправними та нечинними положень п. 14 Порядку проведення іспиту та методики встановлення його результатів у процедурі кваліфікаційного оцінювання, затвердженого рішенням Комісії від 04.11.2016 року №144/зп-16 у редакції рішення від 02.10.2018 року, в частині, та відкрито провадження у справі №П/9901/864/18. Розгляд справи №П/9901/864/18 вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 22 січня 2019 року.

Ухвалою Суду від 22 січня 2019 року клопотання ОСОБА_7 про залучення його до участі у справі в якості третьої особи задоволено та залучено його до участі у справі №9901/864/18 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача. Оголошено перерву в підготовчому провадженні до 26 лютого 2019 року.

ОСОБА_7 до Суду надано пояснення, в яких вказано на те, що на момент оголошення конкурсу і до закінчення строку направлення документів для участі в конкурсі діяв Порядок проведення іспиту та методики встановлення його результатів у процедурі кваліфікаційного оцінювання, затвердженого рішенням Комісії від 04.11.2016 року №144/зп-16 (у редакції рішення Комісії від 13.02.2018 року №20/зп-18). ОСОБА_7, погодившись саме з такими умовами конкурсу, подав до 14.09.2018 року документи для участі в конкурсі. Однак, Комісія, оголосивши публічний конкурс і змінивши його умови, порушила приписи цивільного законодавства, зокрема статті 1152 Цивільного кодексу. Зазначає, що оскільки його відносини з Комісією є цивільно-правовими на них поширюються вимоги цивільно-правового законодавства. Вважає, що чинні положення Порядку не відповідають принципу якості закону. Зазначає, що за Порядком, редакція якого була чинна до внесення оскаржуваних змін, він набрав більш 60 відсотків від максимально можливого бала за відповідну стадію іспиту за результатами анонімного тестування, що було підставою для його участі у другому етапі кваліфікаційного оцінювання. Таким чином, вважає, що відповідач порушив міжнародні стандарти щодо незалежності суддів, штучно погіршивши умови проходження кваліфікаційного оцінювання (а.с. 153-156).

26 лютого 2019 року Судом оголошено перерву в підготовчому засіданні до 14 березня 2019 року.

Ухвалою Суду від 14 березня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті на 02 квітня 2019 року.

28 березня 2019 року позивачем до Суду подано заяву від 25 березня 2019 року щодо укладення між ним та відповідачем мирової угоди та затвердження умов примирення.

02 квітня 2019 року позивачем до Суду надано відповідь на відзив Комісії, в якій зазначено про необґрунтованість наведених Комісією доводів (а.с. 237-253).

У зв'язку з необхідністю надання відповідачу часу для вирішення питання щодо можливості затвердження умов примирення, згідно наданої ОСОБА_5 заяви, розгляд справи відкладено до 18 квітня 2019 року.

18 квітня 2019 року ОСОБА_7 до Суду надано клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв'язку з його перебуванням на лікарняному.

18 квітня 2019 року позивачем до Суду надано додаткові пояснення, в яких вказано на те, що припинення оцінювання кандидатів до Верховного Суду та позбавлення їх можливості взяти участь у конкурсі не відповідає волевиявленню законодавчого органу, який прийняв Закон №1402, на підставі якого проводиться оцінювання.

18 квітня 2019 року Комісією до Суду надано копію відповіді ВККС за підписом Голови Комісії Козьякова С.Ю., наданій ОСОБА_5, в якій зазначалось про те, що умови примирення, запропоновані позивачем, суперечать Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а тому примирення є неможливим.

Ухвалою Суду від 18 квітня 2019 року, постановленою в судовому засіданні та занесеною до протоколу судового засідання, відмовлено в затвердженні умов примирення, викладених в заяві позивача від 25.03.2019 року.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові та заяві про уточнення позовних вимог, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити в задоволенні позову.

Третя особа, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів встановила наступне.

Позивач був включений до списку кандидатів, стосовно яких призначено кваліфікаційне оцінювання у межах конкурсу на зайняття 23 вакантних посад суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Пунктом 14 розділу V Порядку проведення іспиту та методики встановлення його результатів у процедурі кваліфікаційного оцінювання, затвердженого рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 04 листопада 2016 року №144/зп-16 (у редакції рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України 13.02.2018 № 20/зп-18) (далі - Порядок №144/зп-16), передбачалось наступне:

«Мінімально допустимий бал анонімного письмового тестування або практичного завдання визначається членами Комісії, які забезпечують проведення відповідного іспиту, за критеріальним методом.

Критеріальний метод полягає у тому, що члени Комісії, аналізуючи тестові запитання або практичні завдання, визначають (оцінюють) вагу правильної відповіді на кожне запитання або показників виконання практичного завдання для мінімально підготовленого потенційного судді відповідного суду.

Після цього кожен член Комісії виводить мінімально допустимий бал анонімного письмового тестування або практичного завдання.

Оцінки членів Комісії усереднюються, а ці середні значення використовуються для визначення мінімально допустимого бала анонімного письмового тестування або практичного завдання.

Для подальшої участі у кваліфікаційному оцінюванні допускаються учасники іспиту, які набрали мінімально допустимий і більший бал на відповідному етапі» (а.с. 107).

Рішенням Комісії від 02 жовтня 2018 року №210/зп-18 внесено зміни до Порядку проведення іспиту та методики встановлення його результатів у процедурі кваліфікаційного оцінювання, затвердженого рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 04 листопада 2016 року №144/зп-16, та викладено пункт 14 розділу V у наступній редакції:

«Мінімально допустимий бал анонімного письмового тестування, практичного завдання та іспиту визначається на основі рейтингу учасників з урахуванням кількості посад суддів, на які оголошено конкурс. Мінімально допустимі бали встановлюються Комісією до початку іспиту.

Рейтинг стадій іспиту (анонімного письмового тестування, практичного завдання) та іспиту формується відповідно до кількості набраних учасниками балів (від більшого до меншого), де кожному учаснику визначається окрема позиція.

За результатами складання анонімного письмового тестування до виконання практичного завдання допускаються учасники, які набрали мінімально допустимий і більший бал у кількості, яка є вчетверо більшою від кількості вакантних посад суддів, на які оголошено конкурс.

Учасники, які не набрали мінімально допустимого бала анонімного письмового тестування, визнаються такими, що не підтвердили здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді, незалежно від результату другої стадії іспиту (за наявності), і припиняють участь у конкурсі.

Мінімально допустимий бал анонімного письмового тестування, практичного завдання становить 60 відсотків від максимально можливого бала за відповідну стадію іспиту, якщо рішенням Комісії не встановлено більший мінімально допустимого бала.

Мінімально допустимий бал за виконання практичного завдання визначається для цілей визначення мінімально допустимого бала іспиту.

До другого етапу кваліфікаційного оцінювання допускаються учасники, які набрали мінімально допустимий і більший бал іспиту (у разі набрання мінімально допустимого і більшого бала анонімного письмового тестування) у кількості, що є втричі більшою від кількості вакантних посад суддів, на які оголошено конкурс, за умови набрання мінімально допустимого бала і більшого бала за іспит.

Мінімально допустимий бал іспиту є сумою мінімально допустимих балів його стадій і становить 60 відсотків від максимально можливого бала за іспит, якщо рішенням Комісії не встановлено більший мінімально допустимий бал іспиту.

Якщо двоє і більше учасників набрали однакові бали за анонімне письмове тестування або іспит, то для подальшої участі у кваліфікаційному оцінюванні допускаються усі такі учасники. У такому разі кількість учасників, які допускаються до виконання практичного завдання або другого етапу кваліфікаційного оцінювання, може збільшитись відповідно до кількості учасників, які мають однакові результати» (а.с. 62-64).

Не погоджуючись з положеннями пункту 14 розділу V Порядку проведення іспиту та методики встановлення його результатів у процедурі кваліфікаційного оцінювання, затвердженого рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 04 листопада 2016 №144/зп-16, в редакції зі змінами, внесеними рішенням Комісії від 02 жовтня 2018 року №210/зп-18, ОСОБА_5 звернувся до Суду з цим позовом.

Відповідно до частини 2 статті 264 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Враховуючи обставини взяття позивачем участі у конкурсі на зайняття 23 вакантних посад суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оголошеного рішення Комісії, Суд вважає, що виходячи з приписів частини 2 статті 264 КАС України, позивач є суб'єктом правовідносин, у яких застосовано оскаржувані положення пункту 14 розділу V Порядку№144/зп-16.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, Суд виходить з наступного.

Частиною 9 статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII) передбачено, що Вища кваліфікаційна комісія суддів України проводить конкурс на зайняття вакантних посад суддів апеляційного суду чи суддів Верховного Суду на основі рейтингу учасників за результатами кваліфікаційного оцінювання.

Згідно частини 12 цієї статті конкурс на зайняття вакантної посади судді полягає у визначенні учасника конкурсу, який має вищу позицію за рейтингом.

Відповідно до частини 1 статті 81 Закону №1402-VIII спеціальною процедурою призначення на посаду судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду або Верховного Суду для цілей цього Закону вважається процедура призначення на посаду судді відповідного суду осіб, які відповідають одній із вимог, визначених частиною першою статті 28, частиною першою чи другою статті 33, частиною першою статті 38 цього Закону відповідно.

Згідно частини 5 цієї статті Вища кваліфікаційна комісія суддів України:

1) на підставі поданих документів встановлює відповідність особи вимогам до кандидата на посаду судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду або Верховного Суду та формує його досьє;

2) проводить кваліфікаційне оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного, вищого спеціалізованого суду або Верховного Суду;

3) проводить спеціальну перевірку щодо кандидатів на посаду судді, які допущені до етапу дослідження досьє та проведення співбесіди кваліфікаційного оцінювання.

Перелік уповноважених державних органів, вимоги до інформації, що повинна бути надана або отримана за результатами спеціальної перевірки, та строки надання інформації уповноваженими державними органами визначаються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з урахуванням інформації, що міститься у досьє кандидатів на посаду судді, та строків проведення відповідного конкурсу.

Результати спеціальної перевірки враховуються при ухваленні рішення Комісії за результатами кваліфікаційного оцінювання;

4) за результатами кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду або Верховного Суду ухвалює рішення про підтвердження або непідтвердження здатності такого кандидата здійснювати правосуддя у відповідному суді та визначає його рейтинг для участі у конкурсі.

У відповідності до ч.ч 1, 2 статті 83 Закону №1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність.

Згідно частини 5 даної статті порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.

Частиною 1 статті 85 Закону №1402-VIII визначено етапи кваліфікаційного оцінювання: 1) складення іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди. Рішення про черговість етапів проведення кваліфікаційного оцінювання ухвалює Вища кваліфікаційна комісія суддів України.

Відповідно до частини 2 цієї статті іспит є основним засобом встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію професійної компетентності та проводиться шляхом складення анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання з метою виявлення рівня знань, практичних навичок та умінь у застосуванні закону, здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді та з відповідною спеціалізацією.

Порядок проведення іспиту та методика встановлення його результатів затверджуються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.

Тестові та практичні завдання іспиту складаються з урахуванням принципів інстанційності та спеціалізації.

Вища кваліфікаційна комісія суддів України у пленарному складі може переглядати рішення, прийняті палатою чи колегією, щодо результатів виконаного учасником іспиту практичного завдання.

Вища кваліфікаційна комісія суддів України зобов'язана забезпечити прозорість іспиту. На кожному етапі та під час оцінювання результатів можуть бути присутніми будь-які заінтересовані особи.

У відповідності до частини 10 цієї статті за результатами одного етапу кваліфікаційного оцінювання судді Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює рішення щодо допуску судді до іншого етапу кваліфікаційного оцінювання.

Колегія суддів зазначає, що підставою для визнання акту або окремих його положень протиправними та нечинними є встановлення невідповідності цього акту або його положень актам вищої юридичної сили чи відсутність повноважень на його видання.

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що положення пункту 14 розділу V Порядку №144/зп-16 не відповідають статтям 79, 81, 83-85, 88 Закону №1402-VIII в частині встановлення «проміжних» конкурсів за результатами етапів чи стадій оцінювання, а також визначення поняття «рейтинг».

Суд вважає такі твердження позивача необґрунтованими з огляду на наступне.

З аналізу статей 79, 83, 85 Закону №1402-VIII слідує, що проведення конкурсу на зайняття вакантних посад суддів Верховного Суду здійснюється на основі рейтингу учасників за результатами кваліфікаційного оцінювання. Кваліфікаційне оцінювання складається з таких етапів, як складення іспиту та дослідження досьє і проведення співбесіди. Іспит є основним засобом встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію професійної компетентності та проводиться шляхом складення анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання з метою виявлення рівня знань, практичних навичок та умінь у застосуванні закону, здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді та з відповідною спеціалізацією.

Водночас, зазначеними нормами передбачено, що порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, а також порядок проведення іспиту та методика встановлення його результатів затверджуються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.

Тобто, вищенаведеними правовими нормами Закону №1402-VIII врегульовано дискреційні повноваження Вищої кваліфікаційної комісії суддів України як органу, відповідального за формування суддівського корпусу особами, які мають належний кваліфікаційний рівень, щодо визначення процедури проведення конкурсу на зайняття посад суддів Верховного Суду, в тому числі визначення етапів проведення відповідного кваліфікаційного оцінювання суддів, послідовності цих етапів та методів оцінки результатів їх проходження учасниками.

Під дискреційними повноваженнями Суд розуміє сукупність прав та обов'язків органу, закріплених у встановленому законодавством порядку, які він застосовує на власний розсуд. Наділивши державний орган дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Отже, Суд зазначає, що визначення Комісією в оскаржуваному пункті Порядку №144/зп-16 такого поняття, як «рейтинг», узгоджується з положеннями Закону №1402-VIII зважаючи на повноваження Комісії, визначені цим Законом.

Також Суд враховує, що частина 10 статті 85 Закону №1402-VIII передбачає наявність повноважень Комісії за результатами одного етапу кваліфікаційного оцінювання судді ухвалити рішення щодо допуску судді до іншого етапу кваліфікаційного оцінювання.

При цьому, зазначена норма не містить застережень щодо неможливості припинення участі судді у конкурсі на етапі «Іспит» за результатами анонімного письмового тестування.

Суд зазначає, що результати кваліфікаційного оцінювання судді на стадії проведення анонімного письмового тестування на етапі «Іспит» у межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів Верховного Суду об'єктивно висвітлюють показник теоретичних знань, високий рівень яких є необхідним для здатності судді виконувати обов'язки на посаді судді Верховного Суду.

Доводи позивача щодо того, що Комісія після встановлення кількості балів за один із чотирьох показників критерію «професійна компетентність» наділила себе правами припинення спеціальної процедури призначення на третьому етапі кваліфікаційного оцінювання, недопущення учасників до п'ятого етапу спеціальної процедури, лише на підставі отримання за результатами анонімного тестування або анонімного тестування та практичного завдання разом кількості балів, меншої за значенням, встановленим Комісією, Суд вважає необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на нормах Закону.

Зазначені доводи ґрунтуються на невірному розумінні позивачем порядку та етапів проведення спеціальної процедури призначення на посаду судді Верховного Суду, адже ОСОБА_5 посилається на приписи статті 81 Закону №1402-VIII до внесення до нього змін Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у зв'язку з прийняттям Закону України "Про Вищий антикорупційний суд" від 12 липня 2018 року №2509-VIII.

Крім того, як вже зазначалось Судом, право Комісії припинити участь судді в оцінюванні та конкурсі на зайняття вакантних посад суддів Верховного Суду на певному етапі передбачено Законом №1402-VIII (частина 10 статті 85).

Суд також критично оцінює твердження позивача про те, що застосування Комісією оскаржуваним пунктом Порядку №144/зп-16 певних обмежень становить втручання в приватне життя учасників спеціальної процедури призначення, що не відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Суд зауважує, що участь ОСОБА_5 у конкурсі на зайняття вакантних посад суддів Верховного Суду є власним добровільним рішенням позивача, що виключає в рамках таких правовідносин між ним та Комісією можливість будь-якого протиправного втручання в його приватне життя.

Посилання позивача на нібито порушення прав інших учасників конкурсу на зайняття вакантних посад суддів Верховного Суду є безпідставним та не може досліджуватись в рамках розгляду даної справи за позовом ОСОБА_5

Доводи позивача щодо того, що ні з пункту 14 розділу V Порядку №144/зп-16, ні з будь-яких інших його положень неможливо встановити, яким чином Комісія приходить до визначення тієї чи іншої кількості балів за виконання практичного завдання Суд вважає такими, що не узгоджуються зі змістом заявлених позивачем позовних вимог, оскільки вказаний пункт Порядку №144/зп-16 визначає не алгоритм та параметри оцінки виконаних учасниками конкурсу завдань, а критерії, за якими такого учасника може бути допущено до наступного етапу кваліфікаційного оцінювання в межах конкурсу.

Посилання ОСОБА_5 на ті обставини, що оскаржуваний ним пункт 14 розділу V Порядку №144/зп-16 не містить висновку про нездатність учасника спеціальної процедури здійснювати правосуддя у відповідному суді у разі отримання за результатами етапу «Іспит» кількості балів, меншої мінімально допустимих, Суд вважає необґрунтованим, оскільки Порядок №144/зп-16 визначає процедуру проведення іспиту як першого з етапів кваліфікаційного оцінювання, тоді як рішення про підтвердження або непідтвердження здатності кандидата здійснювати правосуддя у відповідному суді приймається Комісією після проходження всіх етапів кваліфікаційного оцінювання та спеціальної перевірки щодо кандидатів на посаду судді, які допущені до етапу дослідження досьє та проведення співбесіди кваліфікаційного оцінювання.

Доводи ОСОБА_5 стосовно запровадження оскаржуваним пунктом Порядку №144/зп-16 нерівного ставлення (дискримінації) до учасників спеціальної процедури за результатами практичного завдання також не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи. Пункт 14 розділу V Порядку №144/зп-16 має однакову сферу дію на визначене коло суб'єктів, зокрема суддів, кандидатів на посади суддів, та не містить жодних відмінностей, виключень, переваг чи застережень щодо жодної з цих категорій.

Посилання ОСОБА_5 на відсутність будь-якого зворотного зв'язку з суддями - членами ВККС, що, на його думку, дає підстави вважати, що сам цей державний орган не може вважатись органом саме суддівського врядування та, відповідно, «судом, встановленим законом» в розумінні Європейського суду, колегія суддів не приймає до уваги як такі, що не стосуються спірних правовідносин, оскільки в межах розгляду даної справи спірним є питання законності виключно пункту 14 розділу V Порядку №144/зп-16, відповідність цього пункту вимогам Закону.

Щодо тверджень позивача про недодержання Комісією при викладенні пункту 14 розділу V Порядку №144/зп-16 в оскаржуваній редакції принципу верховенства права Суд зазначає наступне.

У пункті 41 звіту Венеціанської Комісії від 25-26 березня 2011 року зазначено, що наразі можливий консенсус щодо обов'язкових елементів (як формальних, так і матеріальних або субстантивних) поняття «верховенство права», зокрема, таких, як законність, в тому числі прозорий, підзвітний і демократичний порядок введення законів у дію; правова визначеність; заборона свавілля; доступ до правосуддя у незалежних і неупереджених судах, в тому числі судовий контроль за адміністративними актами; дотримання прав людини; недискримінація та рівність перед законом.

Тобто принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи, основоположні свободи. У рішенні від 10 грудня 2009 року «Михайлюк та Петров проти України» (заява №11932/02) зазначено, що <… вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві, він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступно відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права…>.

На думку Європейського суду з прав людини, поняття "якість закону" означає, що формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, які вплинуть на їхні конвенційні права (рішення Європейського суду з прав людини у справах "C.G. та інші проти Болгарії" (C.G. and Others v. Bulgaria, заява № 1365/07, пункт 39), "Олександр Волков проти України" (Oleksandr Volkov v. Ukraine, заява № 21722/11, пункт 170)).

Суд зазначає, що загальна мета, процедура та правові наслідки кваліфікаційного оцінювання суддів чітко визначені та врегульовані Конституцією України, Законом №1402-VIII. Оскаржуваний позивачем пункт 14 розділу V Порядку №144/зп-16 містить конкретні характеристики понять мінімально допустимого балу, рейтингу результатів іспиту, чітко визначають критерії допуску учасників кваліфікаційного оцінювання до наступних етапів його проведення. Положення цього пункту є зрозумілими, точними і передбачуваними та узгоджуються з положеннями Закону №1402-VIII.

Враховуючи вищезазначене у сукупності, колегією суддів під час розгляду даної справи не встановлено протиправності оскаржуваного позивачем пункту 14 розділу V Порядку №144/зп-16, яка могла б слугувати підставою для визнання його нечинним.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади й органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 не підлягають задоволенню.

Відповідно до приписів ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись ст.ст. 139, 244-250, 255, 266, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1) до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (ідентифікаційний код 37316378, 01601, м. Київ, вул. Липська, б. 18/5), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_2, АДРЕСА_2), про визнання протиправними та нечинними положень пункту 14 розділу V Порядку проведення іспиту та методики встановлення його результатів у процедурі кваліфікаційного оцінювання, затвердженого рішенням Комісії від 04.11.2016 року №144/зп-16, у редакції рішення від 02.10.2018 року - відмовити повністю.

Рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 23 квітня 2019 року.

Головуючий суддя Н.А. Данилевич

Судді В.М. Бевзенко

І.Л. Желтобрюх

М.І. Смокович

Т.Г. Стрелець