Справа № 820/5629/13-а
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

24 квітня 2019 року

Київ

справа №820/5629/13-а

адміністративне провадження №К/9901/489/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді-доповідача: Васильєвої І.А.,

суддів: Пасічник С.С., Юрченко В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження

касаційну скаргу Харківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області

на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 25.09.2013 (головуючий суддя: Зінченко А.В.)

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.11.2013 (головуючий суддя: Рєзнікова С.С., судді: Бершов Г.Є., Ральченко І.М.)

у справі №820/5629/13-а

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Харківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі - позивач, ФОП) звернулася до суду з адміністративним позовом до Харківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області (далі - відповідач, ОДПІ) в якому просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Харківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області від 01.07.2013: № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість (ПДВ) на 184823,00 грн. за основним платежем та на 46205,75грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на 157101,10 грн. за основним платежем та на 39275,27 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 25.09.2013, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.11.2013, позов задоволено: скасовано податкові повідомлення-рішення ОДПІ від 01.07.2013: № та № .

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на порушення судами норм: пунктів 138.2, 138.4, 138.6-138.9, 138.11 ст. 138, пункту 177.2 ст. 177, пункту 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України (далі - ПК), ст. 7, 9, 11, 86, 159 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову. Доводи касаційної скарги зводяться до дублювання висновків акту перевірки від 20.06.2013 № 1166/17-, які стали підставою для прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень. Відповідач посилається на те, що позивачем ні під час перевірки, ні у судовому процесі не було надано достатніх доказів, що підтверджують реальність господарських операцій та їх зв'язок із цілями господарської діяльності.

Позивач не реалізував своє процесуальне право подання заперечення проти касаційної скарги.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичною підставою для збільшення у податковому обліку позивача сум грошового зобов'язання із податку на доходи фізичних осіб, ПДВ та застосування штрафних (фінансових) санкцій згідно з податковими повідомленнями-рішеннями, з приводу правомірності яких виник спір, стали висновки контролюючого органу, викладені в акті планової виїзної перевірки від 20.06.2013 № 1166/17-. Згідно з цим актом позивач порушила норми пунктів 138.2, 138.4, 138.6-138.9, 138.10.2-138.10.4, 138.11 пункту 177.2 ст. 177, пунктів 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України (далі - ПК України), у результаті чого занижено чистий оподатковуваний дохід на суму 157101,10 грн. та завищено суму податкового кредиту з ПДВ на суму 184823,00 грн. за наслідками нікчемних правочинів із поставки товарів та послуг від ТОВ «Грань»

ТОВ «ТД «ВВК ПЛЮС», ТОВ «Лігал-Едвайзинг», ПП «ВКФ «Експостач», ТОВ «Матадор», ТОВ «Галард Сервіс Груп».

За наслідками висновків акту перевірки ДПІ відносно позивача прийняті податкові повідомлення-рішення від 01.07.2013: № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість (ПДВ) на 184823,00 грн. за основним платежем та на 46205,75грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на 157101,10 грн. за основним платежем та на 39275,27 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

У судовому процесі встановлено, що з посиланням на поставку позивачу від ТОВ «ТД «ВВК ПЛЮС» паливно-мастильних матеріалів, ТОВ «Лігал-Едвайзинг» консультаційних послуг (юридичні та інформаційно-консультативні послуги), ПП «ВКФ «Експостач» послуг із вивозу снігу, ТОВ «Матадор» товару (спецодяг та агрегати для паливно-роздавальних колонок) та послуг із заміни паливно-роздавальних колонок, ТОВ «Галард Сервіс Груп» юридичних послуг, сторони господарських операцій із поставки послуг підписали акти здачі-прийняття виконаних робіт (наданих послуг), вказані постачальники виписали податкові накладні, а позивач на підставі цих документів здійснив відповідні зміни у власному у податковому обліку з податку на доходи фізичних осіб та ПДВ.

Відповідно до пункту 177.2 ст. 177 ПК (у редакції, чинній на час виникнення відносин, з приводу прав і обов'язків сторін в яких виник спір) об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу (пункт 177.4 цієї статті).

Відповідно до пункту 138.1 ст. 138 ПК витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. (абзац перший пункту 138.2 цієї статті).

Згідно із підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 ст. 139 ПК до складу витрат не включаються витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з підпунктом «а» пункту 198.1 ст. 198 ПК право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.3 цієї статті встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (підпункт 198.6 цієї статті).

При цьому законодавцем передбачається реальність оподатковуваних операцій та витрат платника податку, достовірність документів податкового обліку.

За змістом наведених норм, право платника податків на збільшення витрат та податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання платником податку у інших платників цього податку товарів (послуг), призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям господарської діяльності платника податку; підтвердження податковою накладною, виписаною постачальником - платником податку, митною декларацією (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 ПК) суми нарахованого (сплаченого) податку в ціні придбання товару (послуг).

Ці обставини відповідно до частини 1 ст. 138 КАС України (у редакції, чинній на дати ухвалення оскаржуваних судових рішень) входять до предмета доказування при розгляді судом адміністративного позову стосовно правомірності рішення контролюючого органу про збільшення сум грошових зобов'язань із податку на прибуток, ПДВ.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з реального характеру господарських операцій, недоведеності у судовому процесі нікчемності правочину між позивачем та його контрагентами, індивідуального характеру відповідальності платника податків. При цьому, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивували свої рішення також тим, що чинне податкове законодавство не ставить в залежність право позивача на формування податкового кредиту від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентом податку до бюджету. Питання податкового кредиту поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб.

Однак із такими висновками судів попередніх інстанцій можна погодитися лише частково. Оскільки оцінка доказів у справі зроблена без дотримання норм статті 86 КАС України.

Згідно з цією статтею суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (частини перша - третя цієї статті).

Частиною першою ст. 69 цього Кодексу встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Заперечуючи проти позову, контролюючий орган звертав увагу суду на обставини, які ставлять під сумнів реальність господарських операцій із поставки позивачу товарів та послуг від ТОВ «ТД «ВВК ПЛЮС», ТОВ «Лігал-Едвайзинг», ПП «ВКФ «Експостач», ТОВ «Матадор», ТОВ «Галард Сервіс Груп». Так, поряд із доводами про відсутність цих постачальників за своїм місцезнаходженням, відсутність у них адміністративно-господарських ресурсів: основних фондів (складські приміщення, транспортні засоби), трудових ресурсів, необхідних для здійснення господарської діяльності; контролюючий орган посилався на обставини невідповідності акту здачі-прийняття виконаних робіт (наданих послуг), підписаних між позивачем та ТОВ «Лігал-Едвайзинг» нормам ст. 9 Закону № 996-XIV, зокрема: щодо розкриття змісту та обсягу господарської операції. Недоведеності зв'язку витрат на оплату отриманих позивачем послуг із цілями господарської діяльності. Крім того відповідач в акті перевірки та у судовому процесі вказувала про відсутність доказів фактичного транспортування товару від ТОВ «ТД «ВВК ПЛЮС» та ТОВ «Матадор».

Суди попередніх інстанцій на підставі оцінки доданих до матеріалів справи доказів, а саме: копій видаткових та податкових накладних, товарно-транспортних накладних

актів здачі-прийому виконаних робіт, виписок по банківському рахунку, за встановлення у судовому процесі обставин подальшої реалізації придбаного від ТОВ «ТД «ВВК ПЛЮС» товару на користь КП «Комплекс по вивозу побутових відходів»; необхідністю отримання, - за відсутності з боку відповідача інших доводів та доказів, які б беззаперечно спростовували відсутність реального характеру поставки позивачу товару від ТОВ «ТД «ВВК ПЛЮС», - зробили юридично правильний висновок про недоведеність з боку ОДПІ на виконання процесуального обов'язку, встановленого нормою частини другої ст. 71 КАС України (у редакції, чинній на дату ухвалення оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанції), правомірності зменшення у податковому обліку позивача витрат та податкового кредиту за наслідками господарських операцій із цим постачальником. Оцінка доказів судами у цій частині позовних вимог зроблена з дотриманням норм ст. 86 КАС України.

Поряд із цим, висновки судів щодо господарських операцій із іншими контрагентами зроблені без належної оцінки доказів у справі.

Повідомлені ОДПІ фактичні обставини щодо фіктивності операцій із поставки з посиланням на конкретне джерело інформації є належними доказами, оскільки стосуються обставин щодо реальності поставок товарів та послуг в операціях із ТОВ «Лігал-Едвайзинг», ПП «ВКФ «Експостач», ТОВ «Матадор», ТОВ «Галард Сервіс Груп».

Тоді як доводи контролюючого органу про відсутність у цих постачальників адміністративно-господарських ресурсів, необхідних для здійснення поставки, поряд із обставинами відсутності доказів транспортування товарів; невідповідністю актів наданих послуг нормам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (Закон № 996-XIV), зокрема: щодо розкриття змісту та обсягу господарської операції, а також недоведеністю зв'язку понесених позивачем витрат на оплату послуг від ТОВ «Лігал-Едвайзинг» та ТОВ «Галард Сервіс Груп» ставлять під сумнів правильність оцінки доказів судами при розгляді спору.

Відсутність у платника податків певних документів, як-то: товарно-транспортні накладні не може бути беззаперечним доказом відсутності реального характеру поставки. Однак лише за умови, що інші докази підтверджують фактичне виконання поставки, а контролюючим органом не надано достовірних доказів на спростування цього факту.

Крім того судами при вирішення спору не було дано жодної оцінки господарським операціям позивача із ТОВ «Грань», висновок про нереальність яких було однією з підстав для збільшення у податковому обліку позивача грошових зобов'язань із податку на доходи фізичних осіб та ПДВ згідно з оспорюваними податковими повідомленнями-рішеннями.

Відповідно до частини 1 ст. 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина 2 цієї статті).

Відповідно до пункту 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за № 128/2568 (далі - Правила № 363), товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу.

Основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил (пункт 11.1 Правил № 363).

Як встановлено пунктом 11.6 цих Правил, перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається Перевізнику.

За змістом цієї норми товарно-транспортні накладні повинні у всякому разі бути в наявності як у покупця так і у продавця, безвідносно до умов договору поставки про зобов'язану сторону щодо доставки товару. При цьому, однак, такі товарно-транспортні накладні повинні містити всю інформацію, яка б давала можливість здійснити облік транспорту, який здійснював перевезення, водія, який керував транспортом, товару, який перевозився, його якісних та кількісних характеристик (маса, кількість, найменування тощо).

У відповідності до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 20.01.2016 у справі за позовом ПАТ «МТС Україна» до Міжрегіонального головного управління Міністерства доходів і зборів України - Центрального офісу з обслуговування великих платників про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень - рішень, надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема про наявність таких обставин:

- неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності;

- відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв'язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів;

- облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій;

- здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку;

- відсутність первинних документів обліку.

Презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об'єктивно відтворюють господарські операції, що є об'єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов'язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом. У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов'язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного (частина 2 ст. 71 КАС України, у редакції, чинній на дати ухвалення оскаржуваних судових рішень та частина 2 ст. 77 КАС України у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII). У разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до встановленого частиною 1 ст. 71 КАС України (частина 1 ст. 77) обов'язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (крім випадків, встановлених статтею 72 (78) цього Кодексу), повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов'язку.

Обов'язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з'ясування обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 7, частин 4 та 5 ст. 11 КАС України (у редакції, чинній до внесення змін законом України від 03.10.2017) та закріплено також у частині 4 ст. 9 КАС України (у редакції, чинній на дату ухвалення цієї постанови).

Частиною 1 ст. 242 КАС України (у редакції, чинній на дату ухвалення цієї постанови) встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (частина 2 цієї статті)

Згідно з частиною 3 обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вищенаведені порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права призвели до передчасних висновків щодо суті спору, отже судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. За відсутності розрахунку донарахованих податкових зобов'язань у розрізі по кожному із контрагентів суд касаційної інстанції позбавлений можливості виділити суми грошових зобов'язань, які були збільшені неправомірно та висновки судів у яких відповідають правильному змісту вищевказаних норм.

Відповідно до частини 2 ст. 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 3) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів

Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові, перевірити належним чином доводи сторін щодо фактичної поставки позивачу товарів та послуг від ТОВ «Грань», ТОВ «Лігал-Едвайзинг», ПП «ВКФ «Експостач», ТОВ «Матадор», ТОВ «Галард Сервіс Груп»; відповідність документів, виписаних з посиланням на поставку цих послуг нормам 9 Закону № 996-XIV, зокрема: щодо розкриття змісту та обсягу господарської інформації; щодо наявності у цих постачальників адміністративно-господарських можливостей для здійснення поставки послуг позивачу, із врахуванням особливостей таких послуг. Для чого, у разі необхідності, зобов'язати сторони надати докази, яких не буде вистачати для з'ясування відповідних обставин, або ж витребувати такі докази у інших осіб, в яких вони можуть знаходитися; дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.

Керуючись ст. ст. 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Харківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області задовольнити частково.

Скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 25.09.2013 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.11.2013, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя:І.А. Васильєва
Судді: С.С. Пасічник
В.П. Юрченко