Справа № 1.380.2019.000415
Суддя: Кухар Наталія Андріївна
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.000415
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Кухар Н.А.

секретар судового засідання Шавель М.М.

з участі:

позивача - ОСОБА_1

представників відповідача - Малярської Л.І., Книш С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) звернувся в суд з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (79007, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11), у якому з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить суд:

- поновити ОСОБА_1 на роботі за посадою головний спеціаліст сектору документального забезпечення чи/або рівнозначну посаду в ГУДМС України у Львівській області;

- стягнути з ГУДМС України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.12.2018 року до дня поновлення.

Ухвалою від 14.02.2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження із викликом сторін.

Ухвалою від 04.03.2019 року суд перейшов зі спрощеного провадження в загальне позовне провадження.

Ухвалою від 11.04.2019 року поновлено позивачу строк звернення до суду та відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.

Протокольною ухвалою суду від 11.04. 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом ГУДМС у Львівській області ОСОБА_1 звільнений з посади головного спеціаліста сектору документального забезпечення відповідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, ч.2 ст.86 Закону України «Про державну службу». Зазначає, що ОСОБА_1 звернувся із заявою про звільнення із займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, однак згодом подав заяву про залишення заяви про звільнення без розгляду. Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки на момент видачі наказу про звільнення не було його волевиявлення на припинення трудової діяльності.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, просив задоволити позовні вимоги.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що посилання на відсутність волевиявлення позивача на момент видачі наказу про звільнення не має значення, оскільки відбулося припинення трудових відносин за угодою сторін. Відтак, звільнення ОСОБА_1 є законним та таким, що відповідає вимогам законодавства.

У судовому засіданні представники відповідачів проти позову заперечили з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, просили у задоволенні позовних вимог відмовити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представників відповідача, дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 працював у Головному управлінні державної міграційної служби України у Львівській області на посаді головного спеціаліста головного спеціаліста сектору документального забезпечення з грудня 2013 року.

13.12. 2018 року позивач звернувся із заявою про звільнення із займаної посади на підставі п.1 ч.І ст.36 КЗпП «За згодою сторін» з 28 грудня 2018 року.

17.12.2018 року ОСОБА_1 подав заяву про залишення заяви про звільнення від 13.12.2018 року без розгляду.

Наказом ГУДМС у Львівській області № 637-к/тр від 21.12.2018 року ОСОБА_1 звільнений з посади головного спеціаліста сектору документального забезпечення відповідно до п.1 ч.1ст.36 КЗпП України, ч.2 ст.86 Закону України «Про державну службу».

Листом №4601.9-29966/46.2-18 від 22.12.2018 року ГУДМС у Львівській області повідомило позивач, що при припиненні трудового договору за угодою сторін, тобто на підставі п.1 ч.1ст.36 КЗпП України можливості відкликання працівником своєї заяви не передбачено. Дане твердження ґрунтується на нормах Кодексу законів про працю України, постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів від 06.11.1992 № 9 та ухвали судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України від 25.02.2001 року.

27.12.2018 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про скасування наказу ГУДМС у Львівській області № 637-к/тр від 21.12.2018 року про звільнення.

Листом №4601.9-30325-46.2-18 від 27.12.2018 року ГУДМС у Львівській області повідомило позивача про те, що КЗпП України та Законом України «Про держвну службу» не передбачено процедури скасування наказу про звільнення працівника.

Не погоджуючись із звільненням з займаної посади, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного.

Відповідно до стаття 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін .

Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Підставами припинення державної служби, згідно п. 3 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» зазначено ініціатива державного службовця або угода сторін (стаття 86 цього Закону).

Відповідно до державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб'єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із субєктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обовязків державним органом.

Суб'єкт призначення зобов'язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Законом України «Про державну службу» не визначено права державного службовця відкликати свою заяву про звільнення за угодою сторін, а також не встановлено обмежень на вчинення таких дій.

Кожна людина, має право на визнання її правосуб'єктності, має право рівного доступу до державної служби в своїй країні, а також при здійсненні своїх прав і свобод повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві, про що зазначено в Загальній декларації прав людини, яка прийнята та проголошена резолюцією 217 Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948.

Відповідно до ст.ст. 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, права і свободи людини, закріплені Конституцією не є вичерпними.

Отже не зазначення у законі права державного службовця на відкликання заяви про звільнення, як і відсутність такого обмеження, не позбавляє особу права змінювати своє рішення.

Трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. У зв»язку з чим, ініціативу щодо звільнення за угодою сторін може виявити як працівник, так і роботодавець.

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992р. роз'яснено, що y разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

З наведеного слідує, що працівник не може бути звільнений за угодою сторін, якщо одна зі сторін не надає згоди на припинення трудового договору за вказаною підставою або не було досягнуто домовленості щодо дати такого звільнення. У такому разі трудовий договір може бути припинений з інших підстав, передбачених трудовим законодавством.

Припинення трудового договору за угодою сторін застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за вказаною підставою може ініціюватись як працівником, так і власником або уповноваженим ним органом.

За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за угодою сторін не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Отже, при досягненні домовленості між працівником і роботодавцем трудовий договір припиняється у строк, визначений сторонами. Водночас, бажання однієї сторони трудового договору недостатньо для звільнення працівника за даною підставою, і анулювання такої домовленості щодо строку і підстави звільнення можливе лише за волевиявленням працівника та роботодавця.

Звільнення за угодою сторін визнається універсальним способом припинення договору, що має нейтральний характер, та є альтернативою звільнення з ініціативи роботодавця чи працівника. Дійсні причини припинення трудового договору спонукають сторони правочину досягти домовленості щодо припинення трудового договору саме за угодою сторін.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за угодою сторін можуть бути в письмовій або в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на приписи трудового законодавства, а також дата звільнення.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, основними умовами угоди про припинення трудового договору, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється. Водночас, визначення дати звільнення за згодою сторін є обов'язковою умовою такого звільнення.

Верховним Cудом України, у постанові від 26.10.2016 року у справі № 404/3049/15 викладено правову позицію стосовно того, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з»ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Відсутність належного волевиявлення не дає підстав стверджувати про наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення, також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за угодою сторін.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 подав ГУДМС України у Львівській області заяву про звільнення із займаної посади на підставі п.1 ч.І ст.36 КЗпП «За згодою сторін» з 28 грудня 2018 року. Однак, до 28.12.2018 року, а саме 17.12.2018 року позивач подав заяву про залишення заяви про звільнення від 13.12.2018 року без розгляду.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відтак, станом на день винесення оскаржуваного наказу ГУДМС у Львівській області № 637-к/тр від 21.12.2018 року «Про звільнення ОСОБА_1» у позивача не було волевиявлення на звільнення із займаної посади за угодою сторін, вказане відповідачем не підтверджено письмовими доказами, відтак, зазначений наказ відповідача є незаконним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

З огляду на викладене, скасування наказу ГУДМС у Львівській області № 637-к/тр від 21.12.2018 року «Про звільнення ОСОБА_1» передбачає одночасне поновлення позивача на посаді головного спеціаліста сектору документального забезпечення чи/або рівнозначну посаду в ГУДМС України у Львівській області

Так, частиною 2 ст. 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Обчислення середньої заробітної плати у випадках вимушеного прогулу здійснюється за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Так, відповідно до абз. 1, 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Частиною 8 Порядку № 100 від 08 лютого 1995 року встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З урахуванням викладених норм законодавства підлягає стягненню з Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 34 894,00 грн. (73 днів х 478,00 грн.), відповідно наявної в матеріалах справи довідки про доходи.

При цьому, суд зауважує, що у пункті 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999року №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць, а також негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, постанова суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 8126,00грн. підлягає зверненню до негайного виконання.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 вказаного Кодексу.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог і наявність підстав для їх задоволення.

Згідно з п. 3 ч.1 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

У відповідності до КАС України судові витрати не належить стягувати.

Керуючись ст.ст. 72,77,94, 241 -246 КАС України , суд -

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задоволити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 21.12.2018 р. №637-к/тр "Про звільнення ОСОБА_1".

Поновити ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 ід№НОМЕР_1) на посаді головного спеціаліста сектору документального забезпечення Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області ( 79000 м.Львів вул.Руданського,3, ) з 29.12.2018 р.

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (АДРЕСА_1 ід№НОМЕР_1) в користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 ід №НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 34 894,00 ( тридцять чотири тисячі вісімсот дев"яносто чотири ) грн з урахуванням податків, зборів та обов"язкових платежів.

Постанову суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 8126,00 ( вісім тисяч сто двадцять шість) грн. звернути до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення до Восьмого апеляційної адміністративного суду. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Львівський окружний адміністративний суд

Повний текст рішення складено 25 квітня 2019 року.

Суддя Кухар Н.А.