Справа № 2540/2458/18
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2019-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2540/2458/18 Суддя (судді) першої інстанції: Соломко І.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,

за участю секретаря Лебедєвої Ю.Б.,

розглянувши у відкритому судовому,без фіксування технічними засобами, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України, засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Прилуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Прилуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України (далі - відповідач) в якому просив:

- визнати протиправними дії щодо відмови в перерахунку та виплаті щомісячного довічного грошового утримання;

- зобов'язати здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання з підвищенням його на 150% мінімальної пенсії за віком відповідно до положень Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" з урахуванням постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.02.2009 у справі № 2а-2008/09/2570 з часу призначення щомісячного довічного грошового утримання - 14.09.2017.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2019 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, у судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів на місці ухвалила проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, зміст апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується доказами наявними в матеріалах справи, постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.02.2009 у справі №2а-2008/09/2570 (залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.10.2009) задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області та зобов'язано, зокрема, провести нарахування і виплату довічного грошового утримання з підвищенням його на 150 % мінімальної пенсії за віком відповідно до положень Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та виплатити позивачу недоплачені відповідачем кошти.

Позивач вважає, що з набранням чинності Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010, ТУ ДСА України в Чернігівській області йому , як учаснику бойових дій, має виплачувати призначене за вказаним рішенням суду щомісячне довічне утримання.

Однак відповідач листом від 05.06.2018 № 141/10/5-3 відмовив позивачу у проведенні такої виплати, посилаючись на те, що Прилуцьке ОУПФУ не є стороною у справі №2а-2008/09/2570 і не може відповідати за вимоги покладені судовим рішенням на іншу особу, зокрема на Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Чернігівській області. Крім того, згідно рішення суду від 04.02.2009 у справі №2а-2008/09/2570 останнє містить посилання на Закон України "Про статус суддів", згідно якого позивачу виплачувалось довічне грошове утримання на пільгових умовах із надбавкою, однак на даний час зазначений закон втратив чинність на підставі Закону України "Про судоустрій та статус суддів", яким не передбачено виплату зазначеної надбавки. Також відповідач вказує, що 150% мінімальної пенсії за віком не входять до складу суддівської винагороди.

Не погоджуючись з вищенаведеними обставинами, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволені позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що законні підстави для здійснення перерахунку та виплати грошового утримання позивачу, з урахуванням підвищення в розмірі 150 процентів мінімальної пенсії за віком як учаснику бойових дій відповідно до Закону України від 22.10.1993 №3551-ХІІ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", починаючи з моменту набрання чинності Законом України від 07.07.2010 "Про судоустрій і статус судді" - відсутні. Крім наведеного, суд звернув увагу, що Законом України від 07.07.2010 "Про судоустрій і статус суддів" виплата зазначеної надбавки взагалі не передбачена.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У відповідності до ч.1 ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно із ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч. 2 ст.141 Закон України "Про судоустрій і статус суддів" ( в редакції від 07.07.2010, далі по тексту - Закон) встановлено, що суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого ч.1 цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого ч.1 цієї статті, за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія.

Згідно з п.5 ч.5 ст.141 Закону довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Серед встановлених видів забезпечення судді даний Закон не містить іншого виду грошового забезпечення, крім суддівської винагороди.

Як свідчать матеріали справи, постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.02.2009 (справа №2а-2008/09/2570) було задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до Територіального управління Державної судової адміністрації України Чернігівській області та зобов'язано відповідача, зокрема, провести нарахування і виплату довічного грошового утримання з підвищенням його на 150 % мінімальної пенсії за віком відповідно до положень Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та виплатити позивачу недоплачені відповідачем кошти.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що підвищення щомісячного грошового утримання на 150 % мінімальної пенсії за віком відповідно до положень Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не пов'язано з перебуванням позивача на посаді судді. Спірні відносини, що виникають стосовно підвищення пенсії або грошового утримання на 150% мінімальної пенсії за віком відповідно до положень Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" пов'язані виключно з отриманням особою статусу, що дає право на отримання такого підвищення, та не можуть відноситися до гарантій незалежності суддів.

Відповідно до ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в редакції, чинній до моменту прийняття Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 05.10.2005 №2939-IV, учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії підвищуються в розмірі 150 процентів мінімальної пенсії за віком.

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 05.10.2005 №2939-IV внесено зміни в ст.12 та викладено її в новій редакції, яка передбачає, що пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Вказані зміни до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" вступили в законну силу 01.07.2006 та є чинними, неконституційними не визнані, а тому підлягають до застосування всіма юридичними та фізичними особами.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що вимога позивача про здійснення перерахунку та виплати грошового утримання позивачу, з урахуванням підвищення в розмірі 150 процентів мінімальної пенсії за віком як учаснику бойових дій відповідно до Закону України від 22.10.1993 №3551-ХІІ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", починаючи з моменту набрання чинності Законом України від 07.07.2010 "Про судоустрій і статус судді" є необґрунтованою.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вищенаведене.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма