Справа № 0940/2401/18
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2019-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/2358/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Глушка І.В., Макарика В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій неправомірними та зобов'язання до вчинення дій, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 січня 2019 року (суддя першої інстанції Остапюк С.В., м. Івано-Франківськ),

В С Т А Н О В И В :

14 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій, зобовязання зарахувати до загального трудового стажу період виправних робіт без позбавлення волі по місцю праці в Надвірнянській пересувній механізованій колоні № 21 «Лісоруб» на посаді електрогазозварника ручної зварки 4-го розряду за період з 16.07.1984 до 16.01.1986, зобовязання зарахувати до загального трудового стажу період роботи у Приватному підприємстві «Інсбрук» на посаді зварника 5- го розряду з 01.10.1995 до 30.12.1999, зобовязання призначити з 19.03.2018 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2, нарахувати та виплатити неотриману суму пенсії.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 січня 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову Надвірнянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області у зарахуванні до загального трудового стажу роботи ОСОБА_1 період роботи з 01.10.1995 до 30.12.1999 у Приватному підприємстві «Інсбрук». Зобовязано Надвірнянське обєднане управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до загального трудового стажу роботи ОСОБА_1 період роботи з 01.10.1995 до 30.12.1999 у Приватному підприємстві «Інсбрук». В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Із таким рішенням суду не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає що таке в частині відмовлених позовних вимог ухвалено внаслідок неповного зясування судом обставин справи, що призвело до неправильного застосування ним норм процесуального та матеріального права, просить скасувати його в цій частині та прийняти нове рішення - про задоволення позовних вимог в повному обсязі. В обгрунтування вимог зазначає, що за весь період його роботи з 22.02.1984 по 24.03.1986 в Надвірнянській пересувній механізованій колоні № 21 «Лісоруб» умови праці не змінювались, із заробітної плати згідно вироку здійснювали відрахування в розмірі 20%, а з решти сплачувалися всі передбачені чинним на той час страхові внески до пенсійного фонду.

Також зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що звернення до суду з клопотанням про включення до загального стажу засудженого час відбування ним покарання у виді виправних робіт має бути здійснено у порядку Кримінально-процесуального судочинства. На підтвердження такої позиції покликається на те, що на даний час і на час звернення із заявою про призначення пенсії діє новий КПК України, яким не передбачено порядку розгляду таких клопотань. Тому, вважає, що єдиним способом включити до загального стажу засудженого час відбування ним покарання у виді виправних робіт у випадку відмови органів Пенсійного фонду України на даний час можливо шляхом звернення до суду в порядку адміністративного судочинства.

Представники учасників справи у судове засідання не зявилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.03.2018 ОСОБА_1, з досягненням 55- річного віку звернувся до Надвірнянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2.

Надвірнянським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України Івано- Франківської області 04.07.2018 відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах у звязку з відсутністю загального і спеціального стажу роботи. Мотивами такої відмови були висновки відповідача про те, що згідно поданих позивачем документів відповідач визначив його загальний стаж роботи - 20 років 11 місяців 17 днів, при необхідному 26 років 06 місяців, що є недостатнім для призначення пенсії за віком на пільгових умовах. При розрахунку загального стажу роботи не враховано період роботи в Надвірнянській пересувній механізованій колоні № 21 «Лісоруб» з 16.07.1984 до 16.01.1986 у звязку з відбуванням позивачем покарання у вигляді виправних робіт без позбавлення волі та не враховано період роботи у Приватному підприємстві «Інсбрук» на посаді зварника 5-го розряду з 01.10.1995 до 30.12.1999, оскільки згідно Єдиного державного реєстру юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань державну реєстрацію Приватного підприємства «Інсбрук» проведено тільки 03.03.2006, тобто пізніше ніж працював позивач (лист за №3329/03 від 04.07.2018).

На заяву позивача від 20.08.2018 року відповідач листом за № 4048/03 від 22.08.2018, повідомив позивача про те, що за наслідками перегляду стажу роботи позивача його загальний стаж роботи становить 20 років 11 місяців 17 днів, пільговий стаж - 12 років 6 місяців 14 днів. Період роботи, які не враховані до загального стажу вказано у листі за №3329/03 від 04.07.2018.

Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач оскаржив його до суду.

Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач правомірно не зарахував період відбування позивачем покарання у вигляді виправних робіт без позбавлення волі по місцю праці у Надвірнянській пересувній механізованій колоні № 21 «Лісоруб» з 16.07.1984 до 16.01.1986 до загального стажу.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як встановлено судом, та не оспорюється сторонами, ОСОБА_1 в період з 22.02.1984 до 24.03.1986 працював у Надвірнянській пересувній механізованій колоні № 21 «Лісоруб» на посаді електрогазозварника ручної зварки.

Вироком Народного суду Снятинського району за №1-44 від 26.06.1984 ОСОБА_1 покарано на 1 рік і 6 місяців виправних робіт без позбавлення волі по місцю праці із відрахуванням від його зарплати 20 % щомісячно в дохід держави без конфіскації майна.

У період з 16.07.1984 до 16.01.1986 позивач згідно вказаного вироку, відбував покарання у виді виправних робіт без позбавлення волі по місцю праці у Надвірнянській пересувній механізованій колоні № 21 «Лісоруб».

Відтак, під час відбування покарання з усієї суми заробітку ОСОБА_1 проводилися відрахування 20 % щомісячно в дохід держави, а з решти сплачувалися всі передбачені чинним на той час страхові внески.

Відповідно до статті 103 Виправно-трудового кодексу України час відбування виправних робіт без позбавлення волі до загального і безперервного трудового стажу засудженого не зараховується, про що робиться запис у його трудовій книжці. При умові сумлінної роботи і зразкової поведінки в період відбування виправних робіт без позбавлення волі цей час може бути включений в загальний трудовий стаж особи, яка відбула покарання, на підставі рішення суду в порядку, встановленому кримінально-процесуальним законодавством України.

Положеннями частини четвертої статті 95 Виправно-трудового кодексу України, якими було визначено порядок і умови виконання покарання у виді виправних робіт та які були чинні у період відбування позивачем виправних робіт, визначалось, що час відбування покарання у виді виправних робіт може бути включений судом до загального трудового стажу засудженого.

Разом з тим, ця норма втратила чинність з прийняттям нового кодексу, а тому процесуально неможливо вирішення у межах кримінального процесу зазначеного питання.

Згідно з частиною третьої статті 42 чинного Кримінально-виконавчого кодексу України час відбування засудженим покарання у виді виправних робіт зараховується в загальний стаж роботи.

Відповідно до Прикінцевих положень Кримінально-виконавчого кодексу України з набранням чинності цим Кодексом втрачає чинність Виправно-трудовий кодекс України; закони України та інші нормативно-правові акти до приведення у відповідність із цим Кодексом застосовуються у частині, що не суперечить цьому Кодексу.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в'язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Статтею 24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.

Оскільки чинним законодавством передбачено необхідність зарахування періоду відбування покарання у вигляді виправних робіт до загального трудового стажу, то зарахування періоду відбування покарання у вигляді виправних робіт ОСОБА_1 з 16 липня 1984 року по 16 січня 1986 року на посаді електрогазозварника ручної зварки 4 розряду до загального трудового стажу є обґрунтованим.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі №211/1432/17.

Щодо вимоги позивача про зобовязання призначити пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2, нарахувати та виплатити неотриману суму пенсії, то така підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до підпункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

За відсутності стажу роботи, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності стажу роботи: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців у чоловіків і не менше 20 років 6 місяців у жінок; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років у чоловіків і не менше 21 року у жінок; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців у чоловіків і не менше 21 року 6 місяців у жінок.

Згідно з частинами 1, 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

За відсутності страхового стажу, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності на дату досягнення віку, встановленого абзацами першим і третім - тринадцятим цього пункту, страхового стажу з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців у чоловіків.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами не оскаржується, що відповідач визначив та зарахував позивачу загальний стаж роботи 20 років 11 місяців 17 днів, при необхідному 26 років 06 місяців, і пільговий стаж роботи 12 років 6 місяців 14 днів, при необхідному 12 років 6 місяців, та не зарахував до загального стажу позивача період його роботи в Надвірнянській пересувній механізованій колоні № 21 «Лісоруб» з 16.07.1984 до 16.01.1986 та не враховано період роботи у Приватному підприємстві «Інсбрук» на посаді зварника 5-го розряду з 01.10.1995 до 30.12.1999.

Колегія суддів дійшла висновку про необхідність зарахування до загального стажу позивача період його роботи в Надвірнянській пересувній механізованій колоні № 21 «Лісоруб» з 16.07.1984 до 16.01.1986, що становить 1 рік 6 місяців.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 січня 2019 року зобовязано Надвірнянське обєднане управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до загального трудового стажу роботи ОСОБА_1 період роботи з 01.10.1995 до 30.12.1999 у Приватному підприємстві «Інсбрук», що становить 4 роки 2 місяці 29 днів.

Зазначене рішення суду не переглядається судом апеляційної інстанції в цій частині з огляду на вимоги частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України.

А відтак, позивачу протиправно не зараховано до загального трудового стажу 5 років 8 місяців 29 днів.

Тому, враховуючи визнаний відповідачем загальний стаж роботи 20 років 11 місяців 17 днів та протиправно не зарахований до загального трудового стажу 5 років 8 місяців 29 днів, у позивача наявний загальний трудовий стаж 26 років 8 місяців 16 днів при необхідному стажі 26 років 06 місяців.

Щодо вимоги позивача про зобовязання призначити спірну пенсію з 19 березня 2018 року, слід зазначити наступне.

В Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і дію принцип верховенства права(статті 1, 3 та 8).

ОСОБА_2 також встановлює, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх, зокрема, у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків фізичних та юридичних осіб, бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (стаття 46).

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов, не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).

Застосовуючи строки у зазначеній сфері, потрібно розрізняти право особи на соціальний захист та право особи на судовий захист. Право на соціальний захист особи реалізується відповідним суб`єктом владних повноважень, як правило, органом пенсійного фонду за зверненням такої особи з проханням надати певний статус та здійснити відповідні виплати. У випадку якщо особа вважає, що існує спір у публічно-правовій сфері стосовно реалізації її права на соціальний захист, зумовлений протиправними рішеннями, діями або бездіяльність суб`єкта владних повноважень, така особа може звернутися до адміністративного суду з позовом, що буде уже способом реалізації права на судовий захист. Згідно з Конституцією України право особи на соціальний захист гарантується, в першу чергу, статтею 46, а право на судовий захист, зокрема, - статтями 55 та 124.

Строки у сфері соціального захисту застосовує відповідний суб'єкт владних повноважень або суд, у випадку, визнання рішення, дії чи бездіяльності відповідного суб'єкта протиправними та задоволення позову особи. У свою чергу, строк на звернення до суду застосовується виключно судом, як правило, на етапі прийняття рішення про відкриття провадження в адміністративній справі. Строк звернення до суду стосується виключно питання прийняття до розгляду або відмови у розгляді позовних вимог по суті, але не застосовується для прийняття рішення про задоволення чи не задоволення таких вимог, а також періоду протягом якого такі вимоги підлягають задоволенню.

Суд також виходить з того, що у триваючих правовідносинах суб'єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов'язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) по відношенню до фізичної або юридичної особи. Прикладом таких правовідносин є правовідносини, що виникають у сфері реалізації прав громадян на соціальних захист (пенсійне забезпечення, виплата заробітної плати тощо).

Важливо, що предметом позову в категорії справ стосовно соціального захисту є дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, пов'язані з соціальними виплатами, які можуть бути регулярними, періодичними, одноразовими, обмеженими в часі платежами, а тому строк на соціальний захист та строки звернення до суду залежно також від виду відповідного платежу як форми соціального захисту з боку держави.

Відлік строків для звернення з метою реалізації права на соціальний захист розпочинається з моменту отримання відповідним суб`єктом владних повноважень заяви особи, до якого додано пакет необхідних документів. У свою чергу, відлік строків для звернення до суду (у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду зазначеної заяви) розпочинається з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, крім якщо інше прямо не передбачено законом.

При застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в пергу чергу, з боку держави.

З огляду на позицію Конституційного Суду України, що міститься у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» і у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, а також на підставі аналізу положення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» колегія суддів дійшла до висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов'язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком.

Неможливість обмеження шестимісячним строком обов'язку України як держави забезпечити реалізацію громадянином України свого конституційного право на соціальний захист, підтверджується, також встановленим статтями 256 та 257 Цивільного кодексу України трирічним строком позовної давності, який означає строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У протилежному випадку, обов'язок громадянина, зокрема, у формі майнового зобов'язання перед державою підлягав б судовому захисту протягом 3 років, а такий ж обов'язок держави перед громадянином - 6 місяцями.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов'язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції Україниі повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом.

Згідно з частиною третьою статті 51 Закону України № 2262-ХІІ перерахунок пенсій у зв'язку із зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на такий перерахунок згідно з цим Законом, або у зв'язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, не проведений з вини органів Пенсійного фонду України та/або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, провадиться з дати виникнення права на нього без обмеження строком.

Системний аналіз даної статті дає підстави дійти до висновку, що строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала у зв'язку з непроведенням перерахунку пенсії з вини відповідного суб'єкта владних повноважень, немає.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові ОСОБА_3 Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 522/2738/17, у постанові Верховного Суду від 19 березня 2019 року у справі №806/1952/18.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обгрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішенім, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія А. 303-А; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Як зазначив Європейський суд з прав людини у пункті 54 та тексті свого рішення у справі «Пічкур проти України» від 07 лютого 2014 року (заява № 10441/06) різниця в поводженні, є порушенням статі 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги є підставними та заслуговують на увагу.

Відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги щодо зарахування до загального трудового стажу періоду виправних робіт без позбавлення волі по місцю праці в Надвірнянській пересувній механізованій колоні № 21 «Лісоруб» на посаді електрогазозварника ручної зварки 4-го розряду за період з 16.07.1984 до 16.01.1986 та зобовязання відповідача призначити з 19.03.2018 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 та нарахувати і виплатити недоотримані ним суми пенсії.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, та приймаючи до уваги те, що доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині відмови в задоволенні позовних вимог, через що рішення суду підлягає скасуванню в цій частині з прийняттям в цій частині нової постанови про задоволення позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно вимог ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, на користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень судовий збір в розмірі 352,40 грн сплачений за подання позовної заяви та в розмірі 1057,20 сплачений за подання апеляційної скарги.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 січня 2019 року у справі № 0940/2401/18 в частині відмови в задоволенні позову та в цій частині прийняти нову постанову.

Визнати неправомірними дії Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо не зарахування ОСОБА_1 до загального трудового стажу роботи період відбування покарання у вигляді виправних робіт без позбавлення волі по місцю праці в Надвірнянській пересувній механізованій колоні № 21 «Лісоруб» з 16 липня 1984 року по 16 січня 1986 року на посаді електрогазозварника ручної зварки 4 розряду.

Зобовязати Надвірнянське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 до загального трудового стажу роботи період відбування покарання у вигляді виправних робіт без позбавлення волі по місцю праці в Надвірнянській пересувній механізованій колоні № 21 «Лісоруб» з 16 липня 1984 року по 16 січня 1986 року на посаді електрогазозварника ручної зварки 4 розряду.

Зобовязати Надвірнянське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 з 19 березня 2018 року пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до підпункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та нарахувати і виплатити недоотримані ним суми пенсії.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір в розмірі 352 (триста пятдесят дві) гривні 40 (сорок) копійок, сплачений за подання позовної заяви та в розмірі 1057 (одна тисяча пятдесят сім) гривень 20 (двадцять) копійок, сплачений за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя ОСОБА_4
судді ОСОБА_5
ОСОБА_6
Повний текст постанови складено 24 квітня 2019 року.