Справа № 2540/3226/18
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2540/3226/18 Суддя першої інстанції: Скалозуб Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Ніжинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити дії , -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2.) звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Ніжинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України (далі - Відповідач, Ніжинське ОУПФ України) про:

- визнання протиправною відмови Відповідача у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

- зобов'язання Відповідача призначити пенсію за віком згідно ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 23.05.2018 року.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 19.12.2018 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем не досягнуто 60-річного віку для призначення пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а положення Закону України «Про пенсійне забезпечення», які встановлюють іншій вік, досягнення якого надає право на призначення пенсії за віком, повинні застосовуватися у тій частині, яка не суперечить приписам Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю. В обґрунтування своїх доводів наголошує на помилковості застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а не приписів ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що не узгоджується з нормами прямої дії ст. 22 Конституції України.

Після усунення визначених в ухвалі від 30.01.2019 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.032019 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу Ніжинське ОУПФ просить в її задоволенні відмовити у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що із прийняттям Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» норми і положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині, які йому не суперечать, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме приписи Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», які встановлюють 60-річний вік для жінок, який дає право на призначення пенсії за віком.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.04.2019 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, 30.08.2018 року звернулася до Ніжинського ОУПФ із заявою про призначення пенсії згідно наданих документів та Закону України «Про пенсійне забезпечення» у зв'язку з досягненням 55-річного віку та наявності стажу роботи 20 років (а.с. 43).

За наслідками розгляду поданої заяви Відповідач листом від 11.09.2018 року №70/04-Щ-2 повідомив Позивача про те, що останній за правилами ст. 26 і п. 7-2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» матиме право на призначення пенсії за віком при досягнення 60 років; страховий стаж складає 35 років 2 місяці 14 днів (а.с. 41-42).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з приписів ст. ст. 5, 26, п. п. 7-2, 16 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення», суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на необхідність застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», які передбачають набуття права на пенсію за віком жінками із досягненням 60-річного віку.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон) розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону у редакції, яка була чинною станом на 23.05.2018 року, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними визначеного в абз. 3 ч. 1 ст. 26 Закону віку.

Тобто, за правилами наведеного нормативно-правового акту, починаючи з 01.01.2018 року право на призначення пенсії за віком набувають особи після досягнення ними віку 60 років. За таких обставин, оскільки ОСОБА_2 є жінкою 1963 року народження, право на призначення пенсії за віком в останньої виникне після досягнення 60-річного віку.

Щодо посилання Апелянта на приписи ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення», якими передбачено, що право на пенсію за віком мають жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до п. 7-2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» до 1 січня 2015 року право дострокового виходу на пенсію за віком мають жінки, яким виповнилося 55 років, за наявності страхового стажу не менше 30 років та за умови звільнення з роботи. У цьому випадку розмір їх пенсії, обчислений відповідно до статті 27 та з урахуванням статті 28 цього Закону, зменшується на 0,5 відсотка за кожний повний чи неповний місяць дострокового виходу на пенсію.

Крім того, згідно п. 16 Прикінцевих положень вказаного Закону до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Таким чином законодавцем усунуто розбіжності щодо можливого неправильного застосування норм різних законів, які регулюють одні й ті ж самі правовідносини, шляхом вказівки на те, положення якого закону до таких правовідносин слід застосовувати. Відтак, оскільки приписи ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не узгоджуються з положеннями ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», то правове регулювання питання віку, із досягненням якого особа набуває право на призначення пенсії за віком, як вірно зазначив суд першої інстанції, здійснюється приписами ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Посилання Апелянта на неврахування судом першої інстанції норм ст. 22 Конституції України в частині неможливості звуження зміст та обсягу існуючих прав шляхом прийняття нових законів або внесенні змін до чинних, судова колегія вважає помилковими з огляду на те, що у даному випадку єдиним нормативним актом, який регулює спірні правовідносини в частині призначення пенсії за віком у зв'язку з досягненням пенсійного віку, є Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Відтак твердження ОСОБА_2 на безпідставне застосування судом першої інстанції приписів вказаного Закону замість Закону України «Про пенсійне забезпечення» є необґрунтованим.

При цьому, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що у справі «Суханов та Ільченко проти України» (рішення від 26.06.2014 року, п. 35) Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися ст.1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

У постанові від 10.04.2019 року у справі №278/2023/16-а Верховий Суд за наслідками аналізу практики Європейського суду з прав людини та Конституційного Суду України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій ст. 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме ст. 21 Конституції України. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 25» квітня 2019 року.