Справа № 826/12867/17
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
судді - Костенко Д.А., Шрамко Ю.Т.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Баглай О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Елітмет» на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.01.2018 у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Елітмет» до Національного банку України, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» Тімоніна Олександра Олексійовича, третя особа, на стороні відповідача - публічне акціонерне товариство «Діамантбанк» про зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ТОВ «Елітмет» звернулось до суду першої інстанції з позовом, в якому просило:

1. визнати протиправною бездіяльність Національного банку України щодо:

- невжиття ним належних заходів забезпечення законних інтересів кредиторів і вкладників публічного акціонерного товариства «Діамантбанк», а також незабезпечення фінансової стабільності банківської системи, частиною якої є публічне акціонерне товариство «Діамантбанк», що є порушенням ст. 55 Закону України «Про Національний банк України», а саме: порушення періодичності проведення перевірки кожні 3 роки та непроведення планової перевірки протягом 2 років; неприйняття нормативного акту, який би встановлював строки вручення звіту інспекційної перевірки банку; порушення строків надання ПАТ «Діамантбанк» результатів перевірки, встановлених ст. 19 Господарського кодексу України; порушення строків повідомлення банку про встановлення рейтингової оцінки за системою САМЕL5;

- невжиття ним заходів щодо перевірки бездоганної ділової репутації осіб, які здійснюють управління та контроль суб'єктів первинного фінансового моніторингу, що є порушенням ст. 14 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму»;

- невжиття ним адекватних, негайних та рішучих дій, неприйняття своєчасного рішення про застосування адекватного заходу впливу до публічного акціонерного товариства «Діамантбанк», що призвело до стійкої фінансової неплатоспроможності публічного акціонерного товариства «Діамантбанк».

2. зобов'язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» Старцеву Тетяну Володимирівну вжити заходів відносно виконання публічним акціонерним товариством «Діамантбанк» платіжного доручення № 2659 на суму 2 800 000, 00 грн. товариства з обмеженою відповідальністю «Елітмет» від 24.04.2017 з рахунку № 2710 відкритого у публічному акціонерному товаристві «Діамантбанк» на підставі договору банківського рахунку № 14-09-01-3873 від 01.09.2014 та виконання публічним акціонерним товариством «Діамантбанк» платіжного доручення № 2660 на суму 430 793, 68 грн. товариства з обмеженою відповідальністю «Елітмет» від 03.05.2017 з рахунку № 2710, відкритого у публічному акціонерному товаристві «Діамантбанк» на підставі договору банківського рахунку № 14-09-01-3873 від 01.09.2014.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.01.2018 закрито провадження у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Елітмет» до Національного банку України, уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» Тімоніна Олександра Олексійовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - публічне акціонерне товариство «Діамантбанк» в частині позовних вимог про зобов'язання уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» Тімоніна О.О. вжити заходів щодо: виконання публічним акціонерним товариством «Діамантбанк» платіжного доручення від 24.04.2017 № 2659 на суму 2 800 000, 00 грн. товариства з обмеженою відповідальністю «Елітмет» з рахунку № 2710 відкритого у публічному акціонерному товаристві «Діамантбанк» на підставі договору банківського рахунку від 01.09.2014 №14-09-01-3873; виконання публічним акціонерним товариством «Діамантбанк» платіжного доручення від 03.05.2017 № 2660 на суму 430 793, 68 грн. товариства з обмеженою відповідальністю «Елітмет» з рахунку № 2710 відкритого у публічному акціонерному товаристві «Діамантбанк» на підставі договору банківського рахунку від 01.09.2014 № 14-09-01-3873.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою товариство з обмеженою відповідальністю «Елітмет» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати її, як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права та постановити нову ухвалу, якою направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В судове засідання сторони не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв'язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 13 ст. 10, ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що зазначена апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позовні вимоги в частині позовних вимог про зобов'язання уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» Тімоніна О.О. вжити заходи щодо виконання публічним акціонерним товариством «Діамантбанк» платіжних доручень не можуть бути розглянуті в межах адміністративного провадження, а тому провадження у справі в цій частині підлягає закриттю.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції порушив норми чинного законодавства, оскільки фактично обмежив право позивача на захист своїх прав у судовому порядку, що є підставою для її скасування.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства (далі - КАС України), звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси (ч. 1 ст. 5 КАС України).

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

В силу п.п. 1,2 ч. 1 ст. 4 КАС України, адміністративна справа переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Колегія суддів звертає увагу, що в даній справі (в якій закрито провадження) позивач просить зобов'язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» Тімоніна О.О. вжити заходів щодо виконання публічним акціонерним товариством «Діамантбанк» платіжного доручення від 24.04.2017 № 2659 на суму 2 800 000, 00 грн. товариства з обмеженою відповідальністю «Елітмет» з рахунку № 2710 відкритого у публічному акціонерному товаристві «Діамантбанк» на підставі договору банківського рахунку від 01.09.2014 №14-09-01-3873 та виконання публічним акціонерним товариством «Діамантбанк» платіжного доручення від 03.05.2017 № 2660 на суму 430 793, 68 грн. товариства з обмеженою відповідальністю «Елітмет» з рахунку № 2710 відкритого у публічному акціонерному товаристві «Діамантбанк» на підставі договору банківського рахунку від 01.09.2014 № 14-09-01-3873

Законом України від 23.02.2012 № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» установлені правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами. Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, НБУ, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

За змістом статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділено відповідними функціями, передбаченими частиною другою статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», серед яких, зокрема, акумулювання коштів, отриманих із джерел, визначених статтею 19 цього Закону; здійснення регулювання участі банків у системі гарантування вкладів фізичних осіб; здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організація відчуження активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

Відповідно до частини п'ятої статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Відповідно до частини другої статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом.

Згідно із частинами першою та другою статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, (…), але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, (…). Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис. гривень.

Таким чином, нормативно-правове регулювання статусу Фонду та його місце в системі гарантування вкладів фізичних осіб дозволяє зробити висновки, що Фонд у правовідносинах між Фондом і вкладниками, які претендують на відшкодування за рахунок коштів Фонду, діє як суб'єкт публічного права, створений з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку, здійснює нормативне регулювання, тобто наділений владними управлінськими функціями та є суб'єктом владних повноважень у розумінні КАС України.

Разом з тим, системний аналіз норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» свідчить про те, що основні функції Фонду та уповноваженої особи Фонду мають як владний характер, зокрема щодо врегулювання правовідносин у сфері банківської діяльності, так і такі, що не містять владної складової, а спрямовані на здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом тимчасової адміністрації та ліквідації.

За приписами частини першої статті 54 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» рішення, що приймаються відповідно до цього Закону НБУ, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, слід ураховувати не лише суб'єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

При цьому, відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу України, чинного на час звернення позивача до суду, господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів. Пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України, чинного на час вирішення судом питання щодо юрисдикції спору, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності <...> зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Враховуючи зазначене та те, що ТОВ «Елітмет» звернулось до суду першої інстанції з позовними вимогами про зобов'язання уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Діамантбанк» виконати платіжні доручення відповідно до договору банківського рахунку не як суб'єкта владних повноважень, а як органу управління банком, який в процедурі ліквідації цього банку як орган управління здійснює заходи щодо забезпечення збереження активів банку, запобіганню втрати майна та грошових коштів, такий спір не є публічно-правовим та належить до юрисдикції господарських судів.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2018 у справі № 826/25825/15 та від 07.11.2018 у справі №826/20917/13-а.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Отже, оскільки вказаний позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, то на підставі п. 1 ч. 1 статті 238 КАС України суд першої інстанції правомірно закрив провадження в адміністративній справі.

Судом апеляційної інстанції також враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 229, 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Елітмет» залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.01.2019 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 22.04.2019.