Справа № 0740/1012/18
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2019-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/1374/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

за участю секретаря судового засідання Пильо І.І.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду ід 06 грудня 2018 року у справі №0740/1012/18 (рішення ухвалено в м. Ужгород, головуючий суддя Плеханова З.Б., повний текст рішення складено та підписано 12.12.2018) за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Закарпатській області про визнання протиправною та скасування постанови,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 26.09.2018 звернулася в суд із адміністративним позовом до Управління Держпраці у Закарпатській області, в якому просила визнати протиправною і скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЗК/220/202/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-92 винесену Управлінням Держпраці у Закарпатській області від 21 червня 2018 року на фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 у розмірі 111 690 грн.

В обґрунтування позову вказує на незаконність винесеної посадовими особами постанови №ЗК/220/202/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-92, оскільки зазначає, що між нею та між сторонами було укладено цивільно - правову угоду, а тому позивач не порушила абз.2 ч.2 ст.265 КЗпПП.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2018 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої ФОП ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що статтею 204 ЦК України, закріплено презумпцію правомірності правочину, яка передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, оскільки між позивачем та ОСОБА_2 виникли договірні відносини, а не трудові, то винесення оскаржуваної постанови є незаконним та безпідставним. Вказує, що судом не відображено у рішенні покази обох свідків про те, що під час інспекційного відвідування у приміщенні їдальні знаходилось велике скупчення відвідувачів, що не давало позивачу самостійно надати пояснення.

Крім того, зазначає, що суд проігнорував постанову Ужгородського міськрайонного суду від 31 серпня 2018 року у справі про адміністративне правопорушення № 308/6463/18, якою провадження по справі про притягнення ФОП ОСОБА_1 до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 41 КУпАП закрито, у звязку із відсутністю у її діях події і складу цього адміністративного правопорушення.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив вимоги апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, а саме телефонограмами на контактні телефони сторін, зазначені в матеріалах справи, тому колегія суддів, у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши підстави для апеляційного перегляду відповідно до доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи підтверджується, що Управлінням Держпраці у Закарпатській області видано наказ від 04.06.2018 №93 про проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 (а.с.62-63).

Підставою для проведення інспекційного відвідування стала доповідна записка заступника начальника відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів ОСОБА_3 та головних державних інспекторів цього відділу А.Сумара та ОСОБА_4 від 25.05.2018 про використання ФОП ОСОБА_1 найманої праці без належного оформлення трудових відносин (а.с. 64).

Інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 проведене з 04.06.2018 по 05.06.2018 головним державним інспектором Гукс М.М. за участю головного державного інспектора Сумари А.Ф.

За результатами інспекційного відвідування, посадовою особою Управління Держпраці у Закарпатській області 05.06.2018 складено акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю ФОП ОСОБА_1 за №ЗК 220/215/АВ (а.с.70-74).

Згідно акту інспекційного відвідування, за результатами проведеної перевірки контролюючим органом встановлено порушення ФОП ОСОБА_1 вимог ч. 3 ст. 24 КЗпП України, а саме, ФОП ОСОБА_1 допустила до роботи працівника не уклавши з ним трудового договору та не повідомивши в установленому порядку органи ДФС про прийом на роботу цього працівника

04-05.06.2018 під час інспекційного відвідування встановлено, що ФОП ОСОБА_1 здійснює свою діяльність в їдальні за адресою, м.Ужгород, пр.Свободи, 51 на підставі Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців від 29.03.2013 (а.с.75).

Під час проведення інспекційного відвідування за місцем здійснення діяльності ФОП ОСОБА_1І, м.Ужгород, пр.Свободи, 51, в їдальні знаходилася і виконувала роботи на кухні ОСОБА_2, 12.04.1979 р. н., яка проживає: ІНФОРМАЦІЯ_1.

ФОП ОСОБА_1 в письмовому поясненні від 04.06.2018 повідомила, що ОСОБА_2,04.06.2018 стажується у неї на посаду мийника посуду, трудовий договір з нею не укладала ( а.с.79).

У письмовому поясненні від 04.06.2018 ОСОБА_2 повідомила, що у ФОП ОСОБА_1І вона працює два дні з 11.00 до 14.00 години, як стажер на кухні, заяву про прийом на роботу не писала, трудову книжку роботодавцю не здавала, заробітну плату не отримувала.

Вищевказаний акт позивачем був підписаний без зауважень, про що власноручно записала та підписалася ФОП ОСОБА_1 ( а.с.74).

05.06.2018 головним державним інспектором Гукс М.М. винесено ФОП ОСОБА_1 припис про усунення виявлених порушень за №ЗК 220/215/АВ/П., який позивачем був підписаний без зауважень ( а.с.81-82).

Листом від 12.06.2018, Управління Держпраці у Закарпатській області повідомило ФОП ОСОБА_1І про те, що розгляд справи про накладення фінансової санкції відбудеться 21.06.2018 о 09:30 год. у приміщенні Управління Держпраці у Закарпатській області (а.с.66).

21.06.2018 першим заступником начальника Управління Держпраці у Закарпатській області ОСОБА_5 винесено постанову про накладення штрафу №ЗК/220/202/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-92 від 21.06.2018, згідно якої на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 11690 грн.( а.с.22-23)

Не погоджуючись із винесеною постановою про накладення штрафу позивач звернулась до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ФОП ОСОБА_1 залучала до роботи в якості мийника посуду ОСОБА_2 не уклавши з нею трудового договору та не повідомивши у встановленому порядку органи ДФС про прийом на роботу вказаного працівника, а відтак порушила вимоги ч. 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України. Таким чином, обґрунтованим є висновок Управління Держпраці у Закарпатській області про те, що між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 існували трудові відносини без укладення трудового договору.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 259 КЗпП України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Процедуру проведення Державною інспекцією України з питань праці та її територіальними органами перевірок додержання законодавства з питань праці у межах повноважень, встановлено Порядком проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів, затвердженим наказом Міністерства соціальної політики України від 02 липня 2012 року № 390, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30 липня 2012 року за № 1291/21603 (далі по тексту - Порядок № 390).

Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку № 390, право проведення перевірок мають посадові особи Держпраці України та її територіальних органів, які відповідно до своїх посадових обовязків мають повноваження державного інспектора з питань праці. Інспектор може проводити планові та позапланові перевірки, які можуть здійснюватися за місцем провадження господарської діяльності субєкта господарювання або його відокремлених підрозділів або у приміщенні органу державного нагляду (контролю) у випадках, передбачених Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

Визначальним для вирішення спірних правовідносин у цій справі є наявність ознак трудових правовідносин між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2

З матеріалів справи видно, що 01.06.2018 між ФОП ОСОБА_1І.( замовником) та ОСОБА_2Р.( виконавець) був укладений договір про надання послуг, предметом якого зазначено надання замовнику послуги в обсязі і на умовах передбачених даними договором, а саме: надання послуг з миття посуду 15 тарілок, 10 виделок та 3 каструль за день, використовуючи власні засоби та матеріали. Вартість послуг : 200 грн. в день ( а.с. 24).

Згідно актів прийому наданих послуг до Договору про надання послуг від 04 червня та 03 червня 2018 року позивачка прийняла частину послуги з миття посуду на загальну суму 300 грн ( а.с. 29).

Вказана сума була відображена позивачкою у податковій звітності (а.с. 25-28).

Частиною першою статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У відповідності до статті 21 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (стаття 23 КЗпП України).

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст. 626 Цивільного кодексу України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Позиція щодо різниці між трудовими та цивільно-правовими договорами була неодноразово викладена у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №820/1432/17, від 26 вересня 2018 року у справі №822/723/17 та інших.

Так, основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених норм видно, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Згідно умов даного договору ОСОБА_2 з 03.05.2018 по 05.06.2018 надавала ФОП ОСОБА_1 послуги з миття посуду ( а.с.24).

Видами діяльності ФОП ОСОБА_1 є: Код КВЕД 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування ( а.с.75).

Як видно з договору про надання послуг з ОСОБА_2, у пункті 2.1. «Обов'язки Виконавця по цивільно-правовому договору», зазначено, що Виконавець повинен надати послуги з миття посуду, а саме: 15 тарілок, 10 виделок та 3 каструлі за день використовуючи власні засоби та матеріали.

Разом з тим, відповідно до кваліфікаційної характеристики професії «мийник посуду» (Випуск № 65 «Торгівля та громадське харчування», Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, затвердженого наказом Міністерства зовнішніх економічних зв'язків і торгівлі України від 20 серпня 1999 року № 918): «мийник посуду» 2-й розряд. Завдання та обов'язки: ОСОБА_4 столовий та кухонний посуд, прибори, підноси, інвентар, інструменти, тару із застосуванням мийних та дезінфікуючих засобів. Робить спеціальні мийні розчини. Очищає посуд від залишків їжі. Сушить посуд, прибори, підноси. Збирає харчові залишки. Доставляє чистий посуд, прибори, підноси до лінії-транспортеру готових страв або до столів (в закладах з попереднім накриванням столів). Прибирає приміщення, в якому розташоване обладнання мийки, та утримує його в належному санітарному стані».

Отже, договір про надання послуг з ОСОБА_6 передбачає виконання функцій, властивих саме найманому працівнику згідно класифікатора професій, а саме «мийник посуду» та спрямований не на досягнення кінцевого результату, а на процес виконання функцій.

Суд першої інстанції вірно вказав, що класифікатор є призначений для застосування центральними органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, Федерацією роботодавців України, всіма суб'єктами господарювання під час запису про роботу у трудові книжки працівників. Працівники за вказаною професією приймаються на роботу за трудовим договором, а виконання роботи визначається посадовою інструкцією.

Отже, наведене дає підстави вважати, що ОСОБА_2 виконувала роботу мийника посуду, та виконувала визначену трудову функцію в діяльності суб'єкта господарювання ФОП ОСОБА_1

Договір про надання послуг з ОСОБА_6 передбачає виконання функцій, властивих саме найманому працівнику згідно класифікатора професій, а саме «мийник посуду» і спрямований не на досягнення кінцевого результату, а на процес виконання функцій.

Тобто, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_2 фактично здійснювала трудову функцію мийника посуду. Робота, яку вона виконувала збігається з видом економічної діяльності позивача та є роботою з обслуговування її діяльності.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що договір про надання послуг укладений з ОСОБА_2 має ознаки трудового договору.

Разом з тим, як встановлено судом, ФОП ОСОБА_1 у своєму письмовому поясненні від 04.06.2018 повідомила, що ОСОБА_2,04.06.2018 стажується у неї на посаду мийника посуду, трудовий договір з нею не укладала ( а.с.79).

У письмовому поясненні від 04.06.2018 ОСОБА_2 повідомила, що у ФОП ОСОБА_1І вона працює два дні з 11.00 до 14.00 години, як стажер на кухні, заяву про прийом на роботу не писала, трудову книжку роботодавцю не здавала, заробітну плату не отримувала.

Надалі, 21.06.2018 ФОП ОСОБА_1І, під час розгляду справи про накладення фінансової санкції, надала пояснювальну записку ОСОБА_2 зовсім протилежного змісту, ніж вказано вище, в якій зазначено, що ОСОБА_2 дала неправдиве пояснення з приводу стажування в їдальні, і що вона не працювала у позивача, а 04.06.2018 ОСОБА_2, як завжди, зайшла в кафе випити каву і вирішила допомогти позивачу та зібрала брудний посуд зі столу і занесла його на кухню (а.с.65).

Проте, згідно договору про надання послуг від 01.06.2018 ОСОБА_2 того дня вже працювала у позивача з 03.06.2018 по 05.06.2018, а саме надавала позивачу послуги з миття посуду (а.с. 24).

Тобто, з вищевикладеного слідує, що ОСОБА_2 в своєму другому поясненні, яке надано до Управління 21.06.2018, та ФОП ОСОБА_1 у своєму адміністративному позові, стверджуючи про укладення цивільно-правового договору, дають зовсім протилежні, а відтак на переконання суду і неправдиві свідчення.

Окрім того, колегія суддів зауважує, що під час проведення інспекційного відвідування та під час притягнення до відповідальності, про існування цивільно-правового договору ні ФОП ОСОБА_1, ані ОСОБА_2 не вказували. Також, жодної згадки про існування даного договору в поясненнях останніх немає.

Даний договір від 01.06.2018 додається позивачем лише як додаток до позовної заяви.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ФОП ОСОБА_1 підмінила трудовий договір договором про надання послуг, і це свідчить про те, що наймана працівниця ОСОБА_2 була допущена до роботи без укладання з нею трудового договору та без повідомлення територіального органу Державної фіскальної служби за місцем обліку її як платника єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за відповідною формою до початку роботи працівника за укладеним трудовими договором в спосіб визначений постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 р. № 413, чим порушено вимоги частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України.

Згідно з частинами першою, другою статті 265 КЗпП України, посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення (абзац другий частини другої статті 265 КЗпП України).

Частиною четвертою статті 265 КЗпП України передбачено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм накладення на субєктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 КЗпП України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення» визначено постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення» від 17 липня 2013 року № 509 (далі по тексту - Порядок № 509).

Відповідно до п. 2 Порядку № 509, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками.

Штрафи можуть бути накладені, у тому числі, на підставі акта про виявлення під час перевірки субєкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Відповідно до п. 3 Порядку № 509, уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу.

Згідно з п. 8 Порядку № 509, за результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, приймає відповідне рішення.

Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінсоцполітики, один з яких залишається у Держпраці або її територіальному органі, другий - надсилається протягом трьох днів субєктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або видається його представникові, про що на ньому робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника. У разі надсилання примірника постанови поштою у матеріалах справи робиться відповідна позначка.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що постанова про накладення штрафу №ЗК/220/202/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-92 від 21.06.2018 винесена уповноваженою посадовою особою Управління Держпраці у Закарпатській області з урахуванням норм Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013р. №509, та на підставі абзацу 2 частини другої статті 265 Кодексу Законів про працю, а отже є законною і скасуванню не підлягає.

Стосовно постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31.08.2018 у справі №308/6463/18, якою провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 у справі про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 41 КУпАП закрито за відсутності події та складу адміністративного правопорушення, то таку колегія суддів не бере до уваги, оскільки вона не має преюдиційного значення при вирішення даної справи.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 243, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2018 року у справі №0740/1012/18 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя ОСОБА_7
судді ОСОБА_8
ОСОБА_9
Повне судове рішення складено 23.04.2019