Справа № 812/973/17
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

25 квітня 2019 року

Київ

справа №812/973/17

адміністративне провадження №К/9901/15600/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді (судді-доповідача) - Данилевич Н.А.,

суддів - Бевзенка В.М.,

Шарапи В.М.,

розглянувши в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін

касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 27 липня 2017 року (головуючий суддя - Пляшкова К.О.) та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2017 року (головуючий суддя - Ястребова Л.В., судді - Васильєва І.А., Компанієць І.Д.) у справі

за позовом ОСОБА_3

до Головного управління Національної поліції в Луганській області

про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, пов'язаного із затриманням видачі трудової книжки, -

в с т а н о в и в :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. 06 липня 2017 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_3 (далі - позивач) до Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі - відповідач, ГУНП в Луганській області), в якому, з урахуванням уточненого адміністративного позову (арк. спр. 25-26), заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, пов'язаного із затриманням видачі трудової книжки, в сумі 111113,92 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

2. Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 27 липня 2017 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, пов'язаного із затриманням видачі трудової книжки, відмовлено повністю.

3. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що після звільнення зі служби позивач до відповідача особисто за отриманням трудової книжки також не звертався. Посилання позивача на письмові звернення про отримання трудової книжки, суд визнав необґрунтованими, оскільки дослідженням цих звернень встановлено, що вони не містять письмової згоди позивача на пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену ним адресу. Пересилання трудової книжки поштою за відсутності такої згоди є порушенням приписів п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. Також суд послався на встановлення при розгляді іншої справи №812/615/16 обставин належного повідомлення позивача про необхідність особистого отримання трудової книжки та відсутності у останнього бажання її отримувати. Суд встановив, що відповідач не вчиняв перешкоди позивачу в отриманні трудової книжки, позивач в день звільнення з проханням видати трудову книжку до відповідача не звертався, з заявою про дозвіл здійснити пересилання трудової книжки поштою також не звертався. Відповідно судом не встановлено вини відповідача у затримці видачі трудової книжки позивачу.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

4. Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

5. Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 27 липня 2017 року у справі №812/973/17 залишено без задоволення. Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 27 липня 2017 року у справі №812/973/17 залишено без змін.

6. Суд апеляційної інстанції підтримав висновки суду першої інстанції та додав, що своєчасне ненадання позивачу трудової книжки було обумовлене фактичною неможливістю видати відповідний документ саме за місцем несення служби через зберігання її за місцем знаходження роботодавця у відповідності до законодавства. Зважаючи на те, що за приписами трудового законодавства, при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку трудових книжок, судом встановлено, що відповідач без особистого звернення позивача не мав об'єктивної можливості видати останньому трудову книжку в день звільнення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)

7. 25 вересня 2017 року до Вищого адміністративного суду України надійшла касаційна скарга ОСОБА_3 на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 27 липня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2017 року, в якій позивач (з урахуванням наданих до суду уточнень) просив скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд.

8. В обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник вказує на те, що з наказом про звільнення №311 від 30.12.2015 року його не ознайомили, трудову книжку на руки не видали, заборгованість із заробітної плати не виплатили, не зважаючи на його численні письмові та усні звернення до керівництва. Зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що трудову книжку позивачу в останній день роботи не була видана і це не заперечувалось відповідачем. Вважає, що відповідач зобов'язує його виконувати дії, які покладені на нього законодавством при звільненні працівників, а саме заповнення трудової книжки, вручення її працівнику в день звільнення так само, як і виплата належних сум та заборгованостей в день звільнення. Зазначає, що він тричі письмово звертався до відповідача з вимогою ознайомити його з необхідними наказами, видати трудову книжку. Доказів небажання позивача отримувати трудову книжку, як він вказує, немає, бо сам відповідач зазначає, що він її не видав і привіз до Міловського ВП ГУНП лише через місяць. Також посилається на те, що не зважаючи на подане ним клопотання про відкладення судового засідання, суд апеляційної інстанції здійснив розгляд справи без його участі. Крім того, вказує на наявність сумніву в неупередженості колегії суддів суду апеляційної інстанції, оскільки тим самим складом суду здійснювався розгляд його апеляційної скарги на судове рішення щодо поновлення позивача на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

9. Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2019 року зазначену адміністративну справу призначено до розгляду.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

10. Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач - ОСОБА_3, проходив службу в ОВС України у періоді з 05.08.2001 по 06.11.2015, в НПУ з 07.11.2015 по 14.01.2016 на посаді начальника ізолятора тимчасового тримання Міловського ВПГУНП в Луганській області.

11. Наказом ГУНП в Луганській області від 30.12.2015 №311 «Про покарання окремих працівників Міловського ВПГУНП» звільнено з лав Національної поліції України начальника ізолятора тимчасового тримання Міловського відділу поліції ОСОБА_3 за особисту недисциплінованість та скоєння вчинку, несумісного з подальшим проходженням служби в Національній поліції України, безвідповідальність та низькі морально ділові якості, ігнорування вимог Закону України «Про Національну поліцію» (арк. спр. 43-45).

12. Наказом ГУНП в Луганській області від 14.01.2016 №7 о/с майора поліції ОСОБА_3 начальника ізолятора тимчасового тримання Міловського відділу поліції звільнено зі служби в поліції за ст. 77 ч. 1 п. 6 (у зв'язку з реалізацією дисциплінарного стягнення) Закону України «Про Національну поліцію». Підстава: наказ ГУНП від 30.12.2015 №311.

13. З витягом з наказу від 14.01.2016 №7 о/с позивача ознайомлено 14.01.2016, що підтверджено особистим підписом позивача на цьому витягу, із зазначенням «ознайомлений» (арк. спр. 42).

14. Згідно з рапортом начальника сектору Міловського ВПГУНП в Луганській області Безкровного І.С. 14.01.2016 ОСОБА_3 ознайомлено з наказом від 14.01.2016 №7 о/с, надано йому копію витягу з вказаного наказу, роз'яснено, що трудову книжку можна отримати в Управлінні кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Луганській області, де можна ознайомитись з матеріалами службового розслідування та наказом від 30.12.2015 №311 (арк. спр. 38).

15. Також, листом від 14.01.2016 №146/111/39-2016, направленим на адресу позивача: АДРЕСА_1, проінформовано ОСОБА_3 про необхідність отримати трудову книжку в Управлінні кадрового забезпечення ГУНП в Луганській області, однак зазначений лист повернуто поштою за закінченням терміну зберігання (арк. спр. 35-37).

16. Як повідомив позивач, за цією адресою він мешкав під час проходження служби в Міловському ВП ГУНП в Луганській області.

17. Згідно з рапортами старшого інспектора Міловського ВПГУНП в Луганській області Тямолової Л.І. від 19.02.2016 та начальника сектору Міловського ВПГУНП в Луганській області Бескровного І.С. від 23.02.2016 останні телефоном повідомляли ОСОБА_3 19.02.2016 та 23.02.2016 відповідно про те, що для отримання трудової книжки йому необхідно прибути до підрозділу кадрового забезпечення Міловського ВПГУНП в Луганській області, однак, ОСОБА_3 категорично відмовився (арк. спр. 39, 40).

18. Позивач заявою від 28.03.2016 звернувся до ГУНП в Луганській області за отриманням за допомогою поштового зв'язку висновку службового розслідування. Крім того, повідомив, що у день звільненні та до теперішнього часу з позивачем не провели розрахунок та не видали трудову книжку (арк. спр. 49).

19. Запитом на отримання публічної інформації від 20.05.2016, направленим до ГУНП в Луганській області, позивач просив надати йому грошовий атестат, висновок розслідування на підставі якого звільнено зі служби в поліції, наказ ГУНП в Луганській області від 30.12.2015 №311, трудову книжку, відповідь на звернення до начальника ГУНП у Луганській області від 28.03.2016. Запитувану інформацію надати у визначений законом строк на поштову адресу, зазначену у запиті (арк. спр. 50).

20. Листами ГУНП в Луганській області від 25.01.2016 №134/111/16-2016, від 25.01.2016 №134/111/19-2016 та від 27.05.2016 №1320/111/19-2016 позивачу роз'яснювалась можливість прибути до ГУНП в Луганській області для ознайомлення, як з наказами про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, так і з матеріалами службового розслідування за фактом порушення позивачем службової дисципліни (арк. спр. 51, 52).

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

21. Стаття 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

22. Стаття 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України): власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи <…>.

23. Частина 5 статті 235 КЗпП України: у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

24. Пункт 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 (далі - Інструкція №58): <…> Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

25. Пункт 4.2. Інструкції №58: якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

26. Пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників»: трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

27. Пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників»: відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

28. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.

29. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (ч. 1 ст. 341 КАС України).

30. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).

31. З аналізу вищенаведених норм слідує встановлення для роботодавця безпосереднього обов'язку видати працівнику в день звільнення трудову книжку з внесеним до неї записом про звільнення.

32. Також Суд зауважує, що конструкція статті 235 КЗпП України та пункту 4.1 Інструкції №58 як на підставу для відповідальності роботодавця вказує саме на вину власника або уповноваженого ним органу щодо затримки в видачі трудової книжки звільненому працівникові. При цьому, зазначені правові норми не містять застережень щодо звільнення від встановленої законом відповідальності через наявність певних факторів неможливості вчинення роботодавцем дій щодо вручення працівникові в день звільнення трудової книжки.

33. Суд зазначає, що судами попередніх інстанцій встановлено обставини невручення позивачеві трудової книжки саме в день звільнення. Крім того, суди зазначили, що в день звільнення позивач перебував на службі.

34. Таким чином, Суд вважає, що вина відповідача полягає саме у протиправній невидачі позивачу трудової книжки в день звільнення, яка виникла внаслідок невжиття ним своєчасних та належних заходів для її видачі. Такі встановлені судами фактори, як неможливість вручення трудової книжки ОСОБА_3 через її зберігання у ГУНП в Луганській області, а не у Міловському ВП ГУНП в Луганській області, де проходив службу позивач та був на роботі у день звільнення, відсутність умислу відповідача щодо несвоєчасної видачі трудової книжки позивачу, дотримання відповідачем порядку зберігання трудової книжки позивача не звільняють відповідача від встановленої законом відповідальності.

35. Враховуючи недодержання відповідачем строків видачі трудової книжки, позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до приписів вищезазначених норм.

36. Статтею 159 КАС України (в редакції, чинній на час ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення) передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

37. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

38. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 349 КАС України Суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

39. Беручи до уваги те, що Суд в силу положень статті 341 КАС України позбавлений можливості встановлювати обставини у даній справі, а також додатково перевіряти докази стосовно розміру грошового забезпечення позивача, виходячи з якого необхідно здійснювати розрахунок суми середнього заробітку, що підлягає стягненню на його користь, враховуючи порушення судом апеляційної інстанції принципу офіційного з'ясування обставин справи, що призвело до ухвалення рішення, яке не відповідає вимогам статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення) щодо законності і обґрунтованості, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування судових рішень судів попередніх інстанцій і направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

40. Керуючись статтями 340, 341, 349-354, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

п о с т а н о в и в :

41. Касаційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

42. Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 27 липня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2017 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд.

43. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Суддя-доповідач Н.А. Данилевич

Судді В.М. Бевзенко

В.М. Шарапа