Справа № 420/5223/18
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/5223/18
Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А. В.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Стас Л.В.

суддів: Турецької І.О., Градовського Ю.М.,

за участю секретаря - Худика С.А.

за участю перекладача - Нікішева О.О.,

за участю апелянта - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області про визнання протиправними дій та скасування рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся з позовом до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області, в якому просив:

- визнати протиправними дії Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного Управління державної міграційної служби в Одеській області з прийняття рішення від 27.09.2018р. № 5/1-706, щодо відмови йому в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- скасувати рішення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного Управління державної міграційної служби в Одеській області від 27.09.2018р. № 5/1-706, щодо відмови йому в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову посилався на те, що оскаржуване рішення від 27.09.2018р. №5/1-706 є таким, що прийнято із порушенням порядку розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважав, що його історія переслідування є обґрунтованою та повинна була бути розглянута у контексті надання йому міжнародного захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення одеського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2018 року та ухвалити постанову, якою зобов'язати ГУ ДМС в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для прийняття рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив про необґрунтованість висновку суду першої інстанції про відсутність у позивача умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки до виїзду з країни походження позивач став співучасником сімейного конфлікту, внаслідок того що він та його дівчина належать до різних каст, а родина його дівчини заперечує проти їх відносин та неодноразово погрожувала позивачу розправою. На думку апелянта ця обставина - дискримінація та насильство за кастовою ознакою, свідчить наявність об'єктивних побоювань стосовно повернення до країни походження. Порушенням норм матеріального права є, на думку апелянта, неправильне, внаслідок неповного з'ясування обставин справи, застосування норм п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», ст. ст. 1, 33 Конвенції про статус біженців 1951 року та ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки у випадку повернення позивача до країни походження його життю та здоров'ю буде загрожувати реальна небезпека та він можу бути підданий жорсткому та нелюдському поводженню.

У відзиві на апеляційну скаргу, Головне управління ДМС України в Одеській області, послалось на те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, а звернення позивача обумовлено не потребою у міжнародному захисті, а бажанням легалізувати власне перебування на території України, що правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач вибув з Індії 08.07.2016 року легально, авіасполученням Делі (Індія) - Алмати (Казахстан) - Тбілісі (Грузія). В м. Алмати (Казахстан) він перебував приблизно 2-3 години. В Грузії позивач знаходився протягом 11 місяців на підставі посвідки про тимчасове проживання. На території Грузії позивач навчався в Тбіліському державному університеті ім. Іване Джавахішвілі, на факультеті готельного бізнесу, однак у зв'язку з академічною заборгованістю його було відраховано з ВНЗ.

Відповідно до копії матеріалів особової справи, виїзд до України був обумовлений легкістю оформлення та отримання української візи для громадян Республіки Індія. Згідно з проведеною процедурою анкетування від 18.09.2018 року, візу в Україну позивач оформив користуючись послугами компанії «VFS Global», що спеціалізується на прийомі та обробці візових заяв від громадян. В'їзд на територію України відбувся 28.04.2017 року, через пункт пропуску «Бориспіль», в порядку, встановленому законодавством України. Позивач виїхав до України на підставі паспортного документу гр. Індії № НОМЕР_1.

З м. Київ позивач мав намір нелегально перетнути державний кордон України із Польщею з намірами подальшого потрапляння до Німеччини. Як вбачається з матеріалів протоколу співбесіди від 27.09.2018 року, допомогти позивачу потрапити до європейських країн мав посередник на ім'я ОСОБА_2, за послуги якого він сплатив близько 5000 доларів США. Однак, 08.05.2017 під час спроби перетину кордону із Польщею позивач був затриманий в пункті пропуску «Шегині» та переданий з польської сторони на українську на підставі Угоди про реадмісію за незаконний перетин державного кордону України до Республіки Польща. З його слів, посередник на ім'я ОСОБА_2 перед тим, як перетнути кордон взяв у позивача паспорт громадянина Індії, та обіцяв повернути зазначений документ вже після перетину кордону із Польщею. Під час проведення інтерв'ю від 21.09.2018 року позивач зазначив, що йому повернули паспортний документ польські прикордонники, але він був вже пошкоджений. У подальшому, позивача було затримано з метою забезпечення ідентифікації та примусового видворення за межі території України та поміщено до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, де він звернувся до УДМС у Волинській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду заяви, на підставі наказу УДМС України у Волинській області від 29.06.2017 року № 36, позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення позивач оскаржив у судових інстанціях, 14.07.2017 року Волинський окружний адміністративний суд прийняв рішення відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. У Волинському ПТПІ ОСОБА_1 перебував протягом 6 місяців, в подальшому позивач перебував нелегально на території України, в результаті чого його було затримано відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеса та поміщено до Чернігівського ПТПІ, де він знаходився до 16.07.2018 року.

11.04.2018 року позивач, перебуваючи у Чернігівському ПТПІ вдруге звернувся з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. УДМС України у Чернігівській області було прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі наказу УДМСУ у Чернігівській області від 03.05.2018 № 36. Зазначене рішення оскаржене у судових інстанціях, ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.07.2018 у справі № 825/2314/18 адміністративний позов позивача залишено без розгляду.

17.09.2018 року позивач втретє звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до територіального підрозділу ДМС, після моменту закінчення легального строку (терміну) перебування особи на території України, у зв'язку з чим стосовно позивача було складено протокол та постанову про адміністративне правопорушення, передбачені ст. 203 КУпАП.

На час звернення із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач повідомив, що на території Індії залишились проживати всі члени родини, а саме батько, матір і брат, та зазначив, що не може наразі повернутися до Індії у зв'язку з ймовірною небезпекою для його життя.

Своє побоювання позивач пов'язує з тим, що він став учасником бійки, яка була ініційована батьками його нареченої, ім'я якої ОСОБА_3, які були проти його відносин з їх донькою, в зв'язку з тим, що він походить з нижчої касти Чамар, а дівчина з вищої касти Джаат (арк. 5 протоколу співбесіди від 21.09.2018). Як стверджує позивач, зі своєю дівчиною він перебував у стосунках приблизно рік, півроку з яких вони проживали разом, орендуючи квартиру у м. Делі. Свій переїзд з м. Паніпат (Індія, штат Хар'яна) позивач пов'язує з тим, що в м. Делі батькам нареченої було б набагато важче його знайти (арк.5 протоколу співбесіди від 21.09.2018). Додатково, позивач зазначив, що батьки та родичі дівчини не володіли інформацією про їхні стосунки, після того, як вони дізнались про те, що вони проживають разом, між батьками дівчини та позивачем сталася бійка, внаслідок якої йому були завдані тілесні ушкодження (арк. 5 протоколу співбесіди від 21.09.2018). Також, позивач стверджує, що після бійки батьки нареченої погрожували йому розправою, приходили до його місця проживання, для того щоб, як вважає позивач, його вбити (арк. 4 протоколу співбесіди від 27.09.2018). У зв'язку із побоюванням зазнати погроз та переслідувань з боку батьків коханої, він прийняв рішення покинути країну громадянської належності.

27.09.2018 року за № 5/1-706 Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області було прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та 04.10.2018 року вручено відповідне повідомлення.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що правомірність оскаржуваного рішення підтверджена відповідачем належними доказами, оскільки виїзд за межі країни громадянської належності позивача не був пов'язаний з небезпекою в країні громадянської належності, а його історія переслідування є необґрунтованою.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку:

- реальна спроба обґрунтувати заяву;

- надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів;

- правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше;

- заявник заслуговує на довіру.

Колегія суддів зазначає відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неповного встановлення фактичних обставин справи за наступних підстав.

У якості причини звернення за міжнародним захистом позивач вказав на те, що не бажає повертатися до країни громадянської належності через можливе переслідування з боку батьків та родичів його нареченої ОСОБА_3, які ймовірно бажають помститися йому у зв'язку із відносинами з їх донькою, яка належить до вищої касти ніж він. Проте під час звернення за захистом у Волинській області у 2017 році позивач надав зовсім інші відомості, як в частині особистих даних так в частин мотивів виїзду з країни громадянського походження - політичні проблеми та загроза з боку касти Аят Арашан (т. 1 а.с. 196). Відповідно до копії матеріалів особової справи позивача, виїзд за межі країни громадянської належності позивача був пов'язаний не з небезпекою в країні громадянської належності, а з навчанням в Грузії. Під час проведення протоколу співбесіди позивач підтвердив, що йому нічого не загрожувало, коли він проживав в Індії, а також повідомив про те, що він був цілком задоволений рівнем свого життя на Батьківщині (арк. 4 протоколу співбесіди від 21.09.2018). Близькі та родичі позивача, а саме батько, мати та брат наразі проживають на території Індії, в м. Паніпат (арк. 4 протоколу співбесіди від 21.09.2018).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості клопотання позивача в контексті набуття міжнародного захисту в Україні, оскільки елемент побоювання позивача стати жертвою переслідувань з боку батьків своєї нареченої, які можуть погрожувати його життю та безпеці, не підтверджується інформацією по країні походження, а згідно актуальної інформації по країні походження вбачається що Індія є розвинутою державою, в якій не порушуються основні права та свободи людини. Наведена в апеляційній скарзі інформація по країні походження позивача стосується осіб, які відносяться до касти Далітів та їх роботи з очищення туалетів в ручну, введення єдиного державного іспиту до навчальних закладів, в той час як позивач повідомив що він походить з касти Чамар.

Як спостерігається з заяви та матеріалів особової справи, позивач ніколи не переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, залежності до певної соціальної групи або наявності певних політичних переконань (арк. 5 анкетування від 18.09.2018).

Також, під час проведення протоколу співбесіди позивач зазначив, що до нього не можуть бути застосовані смертна кара, тортури, нелюдське або таке, що принижує людську гідність поводження або покарання у випадку повернення до країни громадянської належності (арк.5 додаткового протоколу співбесіди від 27.09.2018), що вказує на відсутність ознак для надання особі додаткового захисту в Україні.

Таким чином, зазначені обставини спростовують доводи апеляційної скарги щодо неповного та не всебічного дослідження судом першої інстанції інформації по країні походження позивача.

За таких обставин, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину звернення позивача за міжнародним захистом, оскільки позивач ані під час проживання в країні громадянської належності, ані перебуваючи поза її межами, не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що його історія переслідування є вигаданою, а заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Оскільки при апеляційному перегляді справи не знайшли свої підтвердження доводи щодо неповного з'ясування судом першої інстанції фактичних обставини справи, як наслідок колегія суддів відхиляє доводи позивача щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів визнає, що суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області про визнання протиправними дій та скасування рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25.04.2019 року.

Головуючий суддя Стас Л.В.
Судді Турецька І.О. Градовський Ю.М.