Справа № 640/21251/18
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2019-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 квітня 2019 року № 640/21251/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

державного підприємства «Українська залізнична швидкісна компанія»

до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві,

Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві

про визнання бездіяльності протиправною та скасування повідомлення, зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява державного підприємства «Українська залізнична швидкісна компанія» (надалі - позивач, ДП «УЗШК»), адреса: 02096, місто Київ, вулиця Привокзальна, будинок 3) до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби в місті Києві (надалі - відповідач 1, ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС в м. Києві), адреса: 02068, місто Київ, вулиця Кошиця, будинок 3, Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (надалі - відповідач 2, ГУ ДФС у м. Києві), адреса: 04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19), в якій позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві щодо неприйняття податкової декларації з податку на додану вартість державного підприємства «Українська залізнична швидкісна компанія»;

- визнати неправомірним та скасувати повідомлення №106567/10/26-15-51-02 від 21 листопада 2018 року про відмову у прийнятті звітності;

- зобов'язати Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві внести суму податку на додану вартість у податковій декларації від 13 вересня 2018 року державного підприємства «Українська залізнична швидкісна компанія» до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, як таку, що є узгодженою.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем 1 протиправно не прийнято податкову декларацію з податку на додану вартість, а відповідачем 2 винесене неправомірно повідомлення про відмову у прийнятті звітності.

У відзивах на позовну заяву представники відповідачів зазначили, що дії відповідачів повністю узгоджуються з вимогами діючого законодавства, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Відповідно до ч. 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, (далі - КАС України), при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві проведено камеральну перевірку дотримання вимог податкового законодавства в частині своєчасності подання податкової звітності з податку на додану вартість державного підприємства «Українська залізнична швидкісна компанія», за результатами якої складено акт №15098/26-15-12-13-20 від 08 листопада 2017 року та встановлено неподання податкової звітності з податку на додану вартість за січень 2017 року підприємством (Т.1, арк. 34).

15 грудня 2017 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві винесено податкове повідомлення - рішення №, яким позивачу нараховано штраф за платежем податок на додану вартість у сумі 170,00 грн (Т.1, арк. 33).

13 вересня 2018 року позивачем на адресу ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві направлено податкову декларацію за січень 2017 року з додатками на 15 аркушах, лист - роз'яснення ДФС від 04 липня 2018 року №2947/6/99-99-08-02-01-15/ІПК та платіжне доручення від 11 вересня 2018 року №1197481 - сплата штрафних санкцій за несвоєчасне подання декларації з ПДВ за січень 2017 року по ДП УЗШК. У супровідному листі до вказаних документів зазначено, що у січні 2017 року Державною податковою інспекцією у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві прийнято рішення від 26 січня 2017 року №908/10/26-51-12-01-21 про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість державного підприємства «Українська залізнична швидкісна компанія» (Т.1, арк. 12-32).

21 листопада 2018 року за вих. №106567/10/26-15-51-02 Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві направило на адресу державного підприємства «Українська залізнична швидкісна компанія» повідомлення про відмову у прийнятті звітності, відповідно до змісту якого, позивача повідомлено про те, що надіслана останнім податкова декларація з податку на додану вартість за січень 2017 року, яка була прийнята 15 листопада 2018 року, вважається неподаною у зв'язку з порушенням вимог нормативно - правових актів (Т.1, арк. 11).

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що з 01 грудня 2015 року підприємства залізничного транспорту припинили свою діяльність як суб'єкти господарювання та знаходяться у стані припинення.

26 січня 2017 року ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві рішенням №2 повідомило позивача про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість згідно абзацу г пункту 184.1 статті 184 Податкового кодексу України за неподання, та/або подання декларацій (розрахунків), що свідчать про відсутність постачання/придбання товарів, здійснених з метою формування податкового зобов'язання чи податкового кредиту, протягом 12 послідовних податкових місяців.

Станом на 21 лютого 2017 року позивачем не подано декларацію з податку на додану вартість за січень 2017 року.

За доводами позивача, відсутність факту подання останнім податкової декларації до 20 лютого 2017 року не звільняє його від обов'язку подати цю декларацію, навіть після сплати штрафу.

13 вересня 2018 року позивачем подано до ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві декларацію з податку на додану вартість з додатками, яка отримана останнім 15 вересня 2018 року.

Також, позивач зазначив, що ним сплачено штрафні санкції за несвоєчасне подання декларацій з податку на додану вартість за січень 2017 року.

При цьому, позивач вказав, що відповідно до вимог чинного законодавства України, термін надання письмового повідомлення про відмову у прийнятті податкової декларації з зазначенням причин такої відмови сплинув 21 вересня 2018 року, проте, в порушення вимог підпункту 49.11.1 пункту 49.11 статті 49 Податкового кодексу України повідомлення про відмову у прийнятті податкової декларації було надано ГУ ДФС у м. Києві 21 листопада 2018 року листом за №106567/10/26-15-51-02, в якому зазначена дата прийняття 15 листопада 2018 року замість 15 вересня 2018 року.

Більш того, у позовній заяві зазначено, що позивачем разом з декларацією з податку на додану вартість подано заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, проте, в порушення вимог посадовими особами ГУ ДФС у м. Києві не внесені до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування відомості про дату початку та закінчення проведення перевірки даних, зазначених у податковій декларації, з обов'язковою відміткою щодо виду перевірки, сума, заявлена в заяві бюджетного відшкодування, вважається узгодженою у відповідності до приписів підпункту б пункту 200.12 статті 200 ПК України.

Вказані обставини стали підставою для звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача 1 у відзиві на позовну заяву зазначив, що датою анулювання свідоцтва платника податку на додану вартість - державного підприємства «Українська залізнична швидкісна компанія» є 26 січня 2017 року.

Листом ГУ ДФС у м. Києві від 21 листопада 2018 року №106567/10/26-15-51-02 позивача повідомлення про відмову у прийнятті податкової декларації з податку на додану вартість за січень 2017 року, дата подання зазначена 12 вересня 2018 року, надіслано позивачем поштою, яка була прийнята 15 листопада 2018 року.

У відзиві на позовну заяву також зазначено, що після введення в дію системи електронного адміністрування податку на додану вартість, податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі до контролюючого органу з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку. Визначеному законодавством.

За доводами представника відповідача 1, подача податкової декларації з податку на додану вартість за звітний період - січень 2017 року в електронному вигляді є обов'язком позивача.

Крім того, у відзиві на позовну заяву вказано порядок прийняття податкової декларації з податку на додану вартість.

Стосовно позовних вимог щодо визнання неправомірним та скасування повідомлення про відмову у прийнятті звітності, представник відповідача 1 зазначив, що вказане повідомлення не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні діючого законодавства України.

З огляду на вищевикладене, просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник відповідача 2 у відзиві на позовну заяву послався на аналогічні підстави, які викладені у відзиві представника відповідача 1 та також просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

ВИСНОВКИ ЩОДО НАЯВНОСТІ/ВІДСУТНОСТІ ПОРУШЕНЬ

З огляду на викладене, судом не вбачається протиправної бездіяльності з боку відповідача 1 та відсутні правові підстави для визнання неправомірним й скасування повідомлення про відмову у прийнятті звітності.

НОРМИ ПРАВА

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 46.1 статті 46 Податкового кодексу України, податкова декларація, розрахунок, звіт (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов'язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Відповідно до пунктів 48.1-48.2 статті 48 Податкового кодексу України Податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями пункту 46.5 статті 46 цього Кодексу та чинному на час її подання.

Форма податкової декларації повинна містити необхідні обов'язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податку та збору.

Обов'язкові реквізити - це інформація, яку повинна містити форма податкової декларації та за відсутності якої документ втрачає визначений цим Кодексом статус із настанням передбачених законом юридичних наслідків.

Згідно з пунктом 48.3 статті 48 Податкового кодексу України Податкова декларація повинна містити такі обов'язкові реквізити:

тип документа (звітний, уточнюючий, звітний новий);

звітний (податковий) період, за який подається податкова декларація;

звітний (податковий) період, що уточнюється (для уточнюючого розрахунку);

повне найменування (прізвище, ім'я, по батькові) платника податків згідно з реєстраційними документами;

код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер;

реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті);

місцезнаходження (місце проживання) платника податків;

найменування контролюючого органу, до якого подається звітність;

дата подання звіту (або дата заповнення - залежно від форми);

інформація про додатки, що додаються до податкової декларації та є її невід'ємною частиною;

ініціали, прізвища та реєстраційні номери облікових карток або інші відомості, визначені в абзаці сьомому цього пункту, посадових осіб платника податків;

підписи платника податку - фізичної особи та/або посадових осіб платника податку, визначених цим Кодексом, засвідчені печаткою платника податку (за наявності).

Підпунктом 48.5.1 пункту 48.5 статті 48 Податкового кодексу України передбачено, що податкова декларація повинна бути підписана керівником платника податків або уповноваженою особою, а також особою, яка відповідає за ведення бухгалтерського обліку та подання податкової декларації до контролюючого органу. У разі ведення бухгалтерського обліку та подання податкової декларації безпосередньо керівником платника податку така податкова декларація підписується таким керівником.

Достатнім підтвердженням справжності документа податкової звітності є наявність оригіналу підпису уповноваженої особи на документі у паперовій формі або наявність в електронному документі електронного цифрового підпису платника податку (абзац 2 підпункт 48.5.1 пункт 48.5 статті 48 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 48.7 статті 48 Податкового кодексу України податкова звітність, складена з порушенням норм цієї статті, не вважається податковою декларацією, крім випадків, встановлених пунктом 46.4 статті 46 цього Кодексу.

Порядок подання податкової звітності до контролюючого органу визначається статтею 49 Податкового кодексу України.

Так, зокрема, пунктом 49.1 статті 49 Податкового кодексу України встановлено, що податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

Згідно з пунктом 49.3 статті 49 Податкового кодексу України податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів: а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою; б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; в) засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

Єдиною підставою для відмови у прийнятті податкової декларації засобами електронного зв'язку в електронній формі є недійсність електронного цифрового підпису такого платника податків, у тому числі у зв'язку із закінченням строку дії сертифіката відкритого ключа, за умови що така податкова декларація відповідає всім вимогам електронного документа і надана у форматі, доступному для її технічної обробки.

Пунктом 49.4. статті 49 Податкового кодексу України Платники податків, що належать до великих та середніх підприємств, подають податкові декларації контролюючому органу в електронній формі з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

Податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі контролюючому органу всіма платниками цього податку з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

Відповідно до пункту 49.8 статті 49 Податкового кодексу України прийняття податкової декларації є обов'язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов'язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

Згідно з пунктом 49.9 статті 49 Податкового кодексу України за умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання контролюючим органом.

За умови дотримання вимог, встановлених статтями 48 і 49 цього Кодексу податкова декларація, надана платником, також вважається прийнятою: за наявності на всіх аркушах, з яких складається податкова декларація та, за бажанням платника податків, на її копії, відмітки (штампу) контролюючого органу, яким отримана податкова декларація, із зазначенням дати її отримання, або квитанції про отримання податкової декларації у разі її подання засобами електронного зв'язку, або поштового повідомлення з відміткою про вручення контролюючому органу, у разі надсилання податкової декларації поштою; у разі, якщо контролюючий орган із дотриманням вимог пункту 49.11 цієї статті не надає платнику податків повідомлення про відмову у прийнятті податкової декларації або у випадках, визначених цим пунктом, не надсилає його платнику податків у встановлений цією статтею строк.

Відповідно до пункту 49.10 статті 49 Податкового кодексу України відмова посадової особи контролюючого органу прийняти податкову декларацію з будь-яких причин, не визначених цією статтею, у тому числі висунення будь-яких не визначених цією статтею передумов щодо такого прийняття (включаючи зміну показників такої податкової декларації, зменшення або скасування від'ємного значення об'єктів оподаткування, сум бюджетних відшкодувань, незаконного збільшення податкових зобов'язань тощо) забороняється.

Пунктом 49.11 статті 49 Податкового кодексу України у разі отримання такої податкової декларації, надісланої поштою або засобами електронного зв'язку, - протягом п'яти робочих днів з дня її отримання; у разі отримання такої податкової декларації особисто від платника податку або його представника - протягом трьох робочих днів з дня її отримання.

У відповідності до пункту 200.7 статті 200 Податкового кодексу України платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення суми бюджетного відшкодування, подає відповідному контролюючому органу податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації.

Підпунктом 200.7.2. пункту 200.7 статті 200 Податкового кодексу України заяви про повернення сум бюджетного відшкодування автоматично вносяться до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування протягом операційного дня їх отримання у хронологічному порядку їх надходження.

Повернення узгоджених сум бюджетного відшкодування здійснюється у хронологічному порядку відповідно до черговості внесення до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування.

ПОЗИЦІЯ СУДУ

Як вбачається з матеріалів справи, Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві листом від 21 листопада 2018 року №106567/10/26-15-51-02 повідомило позивача про те, що 26 січня 2017 року позивача виключено з реєстру платників податку на додану вартість, а тому не передбачено подання позивачем податкової декларації з податку на додану вартість за січень 2017 року.

При цьому, судом встановлено та не заперечувалось сторонами у справі, 26 січня 2017 року Державною податковою інспекцією у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві було прийнято рішення №2 про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість державного підприємства «Українська залізнична швидкісна компанія».

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначив про те, що неподання податкової декларації з податку на додану вартість за січень 2017 року в строк до 20 лютого 2017 року після анулювання реєстрації платника податку на додану вартість позивача, не звільняє його від її подачі в подальшому.

Також позивач наголосив на тому, що податкова декларація з податку на додану вартість разом з заявою про повернення суми бюджетного відшкодування були направлені засобами поштового зв'язку 13 вересня 2018 року та отримані ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві 15 вересня 2018 року, а тому, оскільки впродовж 5 робочих днів позивач не отримав від податкового органу ані рішення про відмову у прийнятті податкової звітності, вона автоматично вважається прийнятою.

В той же час, позивач вказав, що він отримав у листопаді 2018 року повідомлення про відмову у прийнятті податкової звітності датоване 21 листопада 2018 року, та в ньому зазначено отримання від позивача податкової декларації, як 15 листопада 2018 року.

Так, проаналізувавши вищевказані положення законодавства, суд зазначає наступне, стаття 49 Податкового кодексу України передбачає вичерпний перелік дій, які зобов'язаний вчинити податковий орган у разі подання платником податків податкової декларації з податку на додану вартість, а саме прийняти або відмовити у прийнятті податкової звітності.

При цьому, податковий орган не має повноважень щодо надання платнику податків будь-яких роз'яснень щодо поданої ним податкової звітності з податку на додану вартість.

Зокрема, податковий орган не має права не прийняти фактично отриману податкову декларацію, у разі її складання з дотриманням вимог статті 48 Податкового кодексу України, оскільки прийняття податкової звітності є обов'язком контролюючого органу.

Між тим, суд наголошує на тому, що стаття 49 Податкового кодексу України не містить норму про відмову у прийнятті податкової декларації з податку на додану вартість в разі анулювання реєстрації платником податку на додану вартість.

Зміст наведених вище положень чинного законодавства дає підстави для висновку, що одержавши від платника податків податкову звітність, контролюючий орган зобов'язаний перевірити наявність у ній реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 Податкового кодексу України, та прийняти одне з двох рішень: або прийняти податкову звітність, або відмовити у її прийнятті, одночасно повідомивши платника податків про причини відмови.

Податковий орган немає права не прийняти фактично отриману податкову декларацію у разі її складання з дотриманням вимог статті 48 ПК України, оскільки прийняття податкової звітності є обов'язком контролюючого органу.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування викладених норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, міститься у постанові Верховного Суду від 31 липня 2018 року у справі №810/1570/16.

Як вбачається з повідомлення про відмову у прийнятті податкової звітності від 21 листопада 2018 року, будь-яких недоліків, що полягають у відсутності та/або недостовірності реквізитів, перелік яких визначений у пунктах 48.3 та 48.4 статті 48 Податкового кодексу України, відповідач за наслідками обробки податкової декларації позивача з податку на додану вартість за січень 2017 року не проаналізував та не зазначив.

Таким чином відповідачем не зазначено норму законодавства, яка б надавала йому право не приймати податкову звітність позивача.

Тому, враховуючи зміст листа Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 21 листопада 2018 року №106567/10/26-15-51-02, суд дійшов висновку про те, що вказаний лист не містить відмови у прийнятті поданої позивачем податкової декларації з податку на додану вартість за січень 2017 року.

Проте, в матеріалах справи відсутні й докази прийняття податковим органом відповідної податкової звітності позивача, але суд вважає за необхідне зазначити, що чинним податковим законодавством України визначений обов'язок платників податку на додану вартість щодо подання податкової звітності з податку на додану вартість в електронній формі контролюючому органу з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

Так, з наявної в матеріалах справи копії податкової консультації від 04 липня 2018 року №2947/6/99-99-08-02-01-15/ІПК, позивачу було роз'яснено обов'язок надіслання до контролюючого органу заяви про приєднання до Договору з чинним ЕЦП з дотримання вимог Порядку для подання податкової звітності за підписом ОСОБА_4, проте, судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що в порушення вимог абзацу 2 пункту 49.4 статті 49 Податкового кодексу України позивачем не подано до контролюючого органу податкової звітності з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису, що в свою чергу, свідчить про те, що позивачем не дотримано порядок подання такої звітності, а у відповідача 1, відповідно, були відсутні правові підстави для прийняття цієї звітності, тому позовні вимоги щодо визнання бездіяльності відповідача 1 в частині не прийняття податкової декларації з податку на додану вартість є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

В той же час, суд відхиляє твердження позивача в тій частині, що ним направлено податкову декларацію з податку на додану вартість за січень 2017 року 13 вересня 2018 року, яка отримана податковим органом 15 вересня 2018, оскільки останнім у якості доказів направлення такої декларації разом з іншими документами надано копію фіскального чеку поштового відділення від 13 вересня 2018 року, в якому зазначено лише, що на адресу ДПІ у Дарницькому районі направлено лист з рекомендованим повідомленням, але в порушення пункту 49.3 статті 49 Податкового кодексу України позивачем не надано суду копії опису вкладення, що позбавляє суд можливості встановити які саме документи були направлені 13 вересня 2018 року на адресу відповідача 1, а тому, у суду відсутні підстави для неприйняття доводів відповідачів щодо отримання вказаної податкової декларації саме 15 листопада 2018 року.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача 2 внести суму податку на додану вартість у податковій декларації від 13 вересня 2018 року державного підприємства «Українська залізнична швидкісна компанія» до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, як таку, що є узгодженою, суд зазначає наступне.

Суд звертає увагу на те, що відповідачем 1 не була проаналізована подана позивачем податкова декларація з податку на додану вартість за січень 2017 року щодо її відповідності в повній мірі вимогам статті 48 ПК України, також позивачем не дотримано вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису, у зв'язку з чим станом на момент розгляду цієї адміністративної справи позовні вимоги щодо внесення суми податку на додану вартість у податковій декларації від 13 вересня 2018 року державного підприємства «Українська залізнична швидкісна компанія» до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість є передчасними та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про визнання неправомірним та скасування повідомлення №106567/10/26-15-51-02 від 21 листопада 2018 року, суд зазначає, що в даному випадку вказане повідомлення за своїм змістом не є рішенням суб'єкта владних повноважень, прийнятим відповідно до статті 49 Податкового кодексу України за результатом розгляду поданої позивачем податкової декларації з податку на додану вартість.

Так, зокрема, вказане повідомлення носить інформативний характер, а тому визнання його неправомірним та скасування не зумовлює наслідків для позивача та відновлення порушених прав позивача.

Враховуючи існування рішення від 26 січня 2017 року №2 про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість державного підприємства «Українська залізнична швидкісна компанія», яке не оскаржено позивачем та продовжує свою дію на момент розгляду цієї справи в суді, суд позбавлений за таких обставин задовольнити вказані позовні вимоги, адже на момент подачі позивачем відповідних декларацій з ПДВ, його статус як платника податку на додану вартість вже був анульований.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Зважаючи, що у задоволенні позову позивача відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову державного підприємства «Українська залізнична швидкісна компанія» відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова