Справа № 826/11819/18
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів Василенка Я. М., Шурка О. І.,

за участю секретаря Кірієнко Н. Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної фіскальної служби України про визнання дій протиправними та стягнення компенсації, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.01.2019, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, в якому, просить: визнати протиправною відмову у виплаті грошової компенсації викладену у листі ДФС України від 23.06.2018 № 9023/Б/99-99-05-04-01-14; стягнути з ДФС України на його користь грошову компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб в сумі 166 057,54 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.01.2019 у задоволенні адміністративного позову - відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування всіх фактичних обставин справи. Вказує, що висновок суду про те, що на момент звільнення позивача зі служби так і на момент звернення позивача із заявою до податкового органу, відшкодування суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних працівниками податкової міліції передбачено не було,є помилковим, не ґрунтується на нормах чинного законодавства України та базувався на невірно застосованих нормах матеріального права.

Звертає увагу на те, що предметом даного судового розгляду є виключно наявність чи відсутність його права на грошову компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб,що були утримані відповідачем, а не правомірність нарахування та утримання такого податку.

Зазначає, що у період у 2015-2016 років поліцейські мали право на отримання грошової компенсації виключно згідно Порядком, затвердженим постановою №44, а не відповідно до норм Податкового кодексу України. При цьому, вказана грошова компенсація не є податком, збором чи податковою пільгою, а є лише компенсаційною виплатою в частині оплати праці (грошового утримання).

Відтак, відповідачем протиправно не нараховано суми компенсації податку з доходів фізичних осіб, утриманих з грошового забезпечення за 2017-2018 роки.

В судове засідання з'явилися позивач та представник відповідача. Апелянт підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Надаючи правову оцінку обставинам справи судова колегія зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 в період з 09.08.1999 по 31.01.2018 проходив службу в ДФС України.

Як зазначає позивач, у період проходження служби в податковій міліції, до 01.01.2017 йому, відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 15.01.2014 № 44, одночасно з виплатою грошового забезпечення відповідачем здійснювалась виплата щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримувалися з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних позивачу, як особою начальницького складу податкової міліції, у зв'язку із виконанням обов'язків під час проходження служби.

Дані обставини підтверджуються довідкою про нараховане грошове забезпечення № 656 від 14.06.2018.

Однак, у подальшому, починаючи з січня 2017 року по день остаточного розрахунку у зв'язку із звільненням позивача з посади та податкової міліції, ДФС України нараховано позивачу грошове забезпечення та виплачено за виключенням утриманого податку з доходів фізичних осіб на загальну суму 166 057,54 грн. та судового збору, що підтверджується довідкою про нараховане грошове забезпечення № 606 від 14.05.2018, випискою з особових рахунків та листом від 15.05.2018 № 6941/Б/99-99-05-04-01-14 ДФС України.

03.06.2018 позивач звернувся до відповідача із заявою про здійснення виплати грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що фактично були утримані з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних ним у зв'язку із виконанням обов'язків під час проходження служби в ДФС України протягом 2017-2018 років.

Листом № 9023/Б/99-99-05-04-01-14 від 23.06.2018 відповідач повідомив про відсутність законодавчих підстав для виплати позивачу відповідної грошової компенсації.

Не погоджуючись з такими діями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки Податковий кодекс України в редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби, не передбачав права на відшкодування суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних працівниками податкової міліції, а положення Порядку №44 не підлягали застосуванню в цій частині, оскільки суперечили нормам Податкового кодексу України, тому не нарахування ДФС України позивачу компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, утриманих з грошового забезпечення за 2017-2018 роки є обґрунтованим.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (у редакції, чинній на момент проходження служби позивачем) визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

У статті 67 Конституції України закріплено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Так, Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Цим Кодексом визначаються функції та правові основи діяльності контролюючих органів, визначених пунктом 41.1 статті 41 цього Кодексу, та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Статтею 5 Податкового кодексу України визначено, що поняття, правила та положення, установлені цим Кодексом та законами з питань митної справи, застосовуються виключно для регулювання відносин, передбачених статтею 1 цього Кодексу.

У разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.

Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

За змістом п. 164.1 ст. 164 ПК України, базою оподаткування податку на доходи фізичних осіб є загальний оподатковуваний дохід, - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду, з урахуванням особливостей, визначених розділом IV Податкового кодексу України.

Пунктом 168.5 статті 168 Податкового кодексу України (у редакції, чинній до 01.01.2017) було передбачено, що суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції у зв'язку з виконанням обов'язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

У той же час, пунктом 168.5 статті 168 Податкового кодексу України (у редакції, чинній з 01.01.2017 до 01.01.2019) закріплено, що суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, у зв'язку з виконанням обов'язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Таким чином, з аналізу вказаних норм вбачається, що у відповідача відсутній обов'язок з виплати позивачу грошової компенсації в розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення позивача за 2017-2018 роки.

Суд звертає увагу, що пунктом 348.1 статті 348 Податкового кодексу України закріплено, що податкова міліція складається із спеціальних підрозділів по боротьбі з податковими правопорушеннями, що діють у складі відповідних контролюючих органів, і здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, виконує оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну та охоронну функції.

Згідно пункту 353.1 статті 353 Податкового кодексу України особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Отже, служба в органах податкової міліції є військовою службою.

Так, умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ) у зв'язку з виконанням ними своїх обов'язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація) визначено Порядком, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44 (далі - Порядок №44).

У відповідності до пункту 2 Порядку №44 (у редакції, чинній до 03.06.2017) грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Держспецзв'язку, Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро.

Разом із тим, пунктом 2 Порядку №44 (у редакції, чинній з 03.06.2017) визначено, що грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв'язку з виконанням обов'язків під час проходження служби.

Однак, зміни до пункту 2 Порядку № 44 внесені 31.05.2017, без урахування положень пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України, які з 01.01.2017 виключили працівників податкової міліції зі складу осіб, яким передбачається відшкодування утриманих сум податку з доходів фізичних осіб.

Пункт 3 Порядку №44 визначає, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв'язку з виконанням ними своїх обов'язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов'язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Згідно з пунктами 4 та 5 Порядку №44 виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення. Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Разом з тим, як вірно зазначено судом першої інстанції, Закон України «Про податок з доходів фізичних осіб» втратив чинність 01.01.2011 з прийняттям Податкового кодексу України.

При цьому, з аналізу норм Порядку №44 вбачається, що його приписи не можуть бути самостійною підставою для визначення наявності у особи права на вказану компенсацію, оскільки цей Порядок було затверджено на виконання п.22.7 ст.22 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» та він лише визначає умови і механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб певним категоріям громадян, право на яке було передбачено у вказаному Законі, а у наступному в Податковому кодексі України.

У спірний період (з 01.01.2017 по 31.01.2018) встановлені п.168.5 ст.168 Податкового кодексу України особливості утримання та сплати (перерахування) податку на доходи фізичних осіб не розповсюджувалися на осіб рядового і начальницького складу податкової міліції, тому утримані з грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу податкової міліції суми податку на доходи фізичних осіб не підлягали спрямуванню на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Не приведення приписів Порядку №44 у відповідність до внесених Законом України №1797-VIII від 21.12.2016 змін до Податкового кодексу України з 01.01.2017 в частині виключення певної категорії громадян з переліку осіб, які мають право на компенсацію, не є підставою розглядати цій Порядок як нормативно-правовий акт, який визначає особливості утримання і сплати (перерахування) податку на доходи фізичних осіб для осіб рядового і начальницького складу податкової міліції.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом в постанові від 25.03.2019 справа №820/4516/18.

Твердження апелянта про те, що пунктом 168.5 статті 168 Податкового кодексу України не визначено прямої заборони для здійснення такої компенсації, оскільки положення вказаної норми закону встановлюють виключний перелік категорій громадян, яким проводиться відшкодування сум податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат колегією суддів не приймаються.

Оскільки судом встановлено, що виплата компенсації в порядку п.168.5 ст.168 Податкового кодексу України не належить до нарахування і виплати позивачу, тому не має місця і подія невиплати грошової компенсації сум з податку доходів фізичних осіб, відтак позовні вимоги є необґрунтованими.

При цьому, Податковий кодекс України має вищу юридичну силу ніж лист № 20020/7/99-99-10-02-17 від 28.07.2017 ДФС України, посилання на який має місце з боку позивача, в якому наведено позиції щодо відсутності підстав для відмови працівникам податкової міліції у виплаті щомісячної грошової компенсації, та виключає позивача з числа осіб, які звільнені від сплати такого податку.

Передбачена пунктом 168.5 статті 168 Податкового кодексу України компенсація утриманої з грошового забезпечення (грошових винагород та інших виплат) суми податку на доходи фізичних осіб здійснюється за рахунок таких сум, тобто законодавцем встановлено особливості утримання та сплати (перерахування) податку на доходи фізичних осіб для наведених у цьому пункту осіб.

Тому спірні правовідносини врегульовано податковим законодавством, а саме Податковим кодексом України, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Нерозповсюдження дії п.165.8 ст.165 Податкового кодексу України щодо особливостей порядку утримання та сплати (перерахування) податку для певних категорій громадян на осіб рядового і начальницького складу податкової міліції - не вказує на дискримінаційне поводження відносно скаржника.

Доводи апеляційної скарги відповідача зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Таким чином, враховуючи вищенаведене у сукупності, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений учасниками справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права ухвалив рішення повно і всебічно з'ясувавши обставини справи.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.01.2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної фіскальної служби України про визнання дій протиправними та стягнення компенсації - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.01.2019 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. І. Шурко

Повний текст постанови виготовлено 26.04.2019