Справа № 1740/2288/18
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/106/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Пліша М.А., Шинкар Т.І.

за участі секретаря судового засідання Сердюк О.Ю.,

позивач: не зявився

відповідач: не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2018 року у справі № 1740/2288/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання бездіяльності протиправною, зобовязання вчинення певних дій,-

суддя в 1-й інстанції Щербаков В.В.

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складення повного тексту рішення 06.12.2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1, позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі ГУПФ України в Рівненській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення від 28.02.2018 року №П-270/07.1-59 про відмову у поновленні пенсії, визнання бездіяльності протиправною щодо не поновлення пенсії та зобовязання вчинення дій щодо поновлення та виплати пенсії за вислугу років з 07.10.2009 року шляхом призначення її відповідно до норм Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 25.04.1994 року йому було призначено пенсію за вислугу років, яка виплачувалась Міністерством внутрішніх справ УРСР в Рівненській області до виїзду на постійне місце проживання за кордон. Також вказує про те, що 10.11.1999 року він виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. Починаючи з дня виїзду за кордон та по сьогоднішній день пенсії не отримує.

29.01.2018 року його представник, діючи на підставі нотаріальної довіреності, подав безпосередньо до Головного управління Пенсійного Фонду України у Рівненській області його особисту заяву та копії документів необхідні для поновлення пенсії, проте 05.03.2018 року було отримано відмову у поновленні пенсії.

Вважає, що дії відповідача щодо відмови в поновленні виплати пенсії є неправомірними та суперечать чинному законодавству.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2018 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 28.02.2018 року №П-270/07.1-59 про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_1. Визнано бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області протиправною щодо не поновлення пенсії ОСОБА_1. Зобовязано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області поновити та виплачувати пенсію за вислугу років ОСОБА_1 з 29.01.2018 року шляхом призначення її відповідно до норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із субєкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області за рахунок його бюджетних асигнувань, на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір в сумі 704,80 грн..

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області та позивач - ОСОБА_1 подали апеляційні скарги.

Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог підлягає скасуванню, як таке, що ухвалене з порушенням вимог ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зокрема звертає увагу суду на те, що суд першої інстанції при винесенні рішення проігнорував норми постанови Кабінету Міністрів України від 02.11.2006 року №1522 «Про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення івиплати пенсій деяким категоріям громадян» та п. 11 Інструкції з передачі пенсійних справ та інших пенсійних документів від органів Міністерства внутрішніх справ України органамиПенсійного фонду України, що затверджена наказом Пенсійного фонду України №187 від 27.11.2006 року, оскільки виплата пенсії позивачу УМВС припинена в 1999 році, відтак обласним управлінням УМВС його пенсійна справа не передавалась до Головного управління та на даний момент перебуває в архіві Головного управління Національної поліції України в Рівненській області.

Вважає, що судом також не надано належну правову оцінку частини 2 статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». А підставою для припинення виплати пенсії був виїзд позивача на постійне місце проживання за межі України. Жодним нормативно-правовим актом України не передбачений обовязок або право Пенсійного фонду автоматично здійснювати відновлення виплати пенсії без відповідного волевиявлення пенсіонера.

Просить оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, про відмову у задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_1 у поданій апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції помилково ототожнив строки встановлені для поновлення пенсії зі строками призначення пенсії, оскільки Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» встановлено, що за наявності вини органу пенсійного фонду поновлення виплати пенсії за минулий час відбувається без обмеження будь яким строком.

Також вважає, що застосування шестимісячного строку звернення до суду у значенні присічного строку під час прийняття до розгляду та/або вирішення питання задоволення вимог щодо стягнення, призначення, поновлення періодичних виплат такий строк не застосовується.

Просить змінити рішення суду першої інстанції в частині строку з якого має бути поновлення пенсія позивачу та зазначити, що пенсія повинна бути відновлена з 07.10.2009 року.

ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції також подано відзив на апеляційну скаргу ГУПФ України в Рівненській області, у якому зазначає, що твердження відповідача про те, що пенсійна справа не передана до пенсійного органу спростовується листом УМВС України в Рівненській області № 1/167 від 06.07.2018 року, в якому підтверджується, що пенсійна справа ОСОБА_1 передана відповідачу. Окрім того звертає увагу суду на те, що відповідач є єдиним органом, який зобовязаний та має право поновити пенсію позивачу, а твердження, які наведені у апеляційній скарзі є такими, що суперечать вимогам закону.

Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ГУПФ України в Рівненській області, як безпідставної.

ГУПФ України в Рівненській області подано відзив на апеляційну скаргу позивача. У своєму відзиві зазначає, що позивач пропустив строки звернення до суду та не надав обґрунтованих причин його пропуску, а відтак апеляційна скарга є безпідставна та необґрунтована.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не зявилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч.4 ст.229 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України).

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, колегія суддів зазначає наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон АН654524 (а.с.41-57).

ОСОБА_1 з 25.04.1994 року призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що підтверджується пенсійним посвідченням №95/3335 від 17.05.1994 року (а.с.60-61).

10.11.1999 року ОСОБА_1 виїхав з України на постійне місце проживання до Ізраїлю, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. Після виїзду йому було припинено виплату призначеної пенсії і станом на сьогодні ця пенсія не виплачується.

29.01.2018 року позивач через представника звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про поновлення виплати пенсії. До заяви представник позивача додав нотаріально завірені копії документів та апостильовану заяву про поновлення пенсії, що підписана особисто ОСОБА_1Г, підпис якого засвідчений нотаріально (а.с.120-122, 216-217а).

Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області листом від 28.02.2018 року№П-270/07.1-59 повідомило представнику позивача, що для можливості розгляду заяви про поновлення виплати пенсії за вислугу років ОСОБА_1 за нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», йому потрібно подати оригінали і копії необхідних документів до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області. Також в листі відповідач зазначив, що закрита пенсійна справа ОСОБА_1 перебуває на зберіганні в архіві Головного управління Національної поліції в Рівненській області (а.с.123-124).

Не погоджуючись з діями Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови у призначенні пенсії ОСОБА_1, вважаючи їх незаконними представник позивача звернувся до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції зазначав, що поновлення пенсії не може ставитись в залежність від місця проживання громадянина, а тому відмова відповідача у поновленні позивачу пенсії з підстав, викладених у листі №П-270/07.1-59 від 28.02.2018 року є протиправною та суперечить висновкам Конституційного Суду України та Європейському суду з прав людини.

Разом з тим, суд при визначенні часу, з якого належало поновити призначення пенсії позивачу врахував, що відповідно до Порядку № 22-1 про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається заява.

Відтак дійшов висновку, що оскільки представник позивача звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про поновлення виплати пенсії 29.01.2018 року, слід поновити виплату пенсії саме з 29.01.2018 року.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд враховує наступне.

Згідно із частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до статті 24 Конституції України, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Тому, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 як громадянин України (що вказано в його закордонному паспорті в графі «громадянство»), незалежно від його проживання в Державі Ізраїль, повинен користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі і правом на пенсійне забезпечення, а тому за відсутності законодавчих перешкод, відповідач зобовязаний відновити йому виплату пенсії.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії припиняється на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Винятки були встановлені для громадян, які проживають за кордоном, якщо пенсія їм призначена внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. У цих випадках пенсія виплачується і за відсутності міжнародного договору (частина другастатті 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення»). При цьому, відповідний механізм виплати таких пенсій врегульований Постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок переведення пенсій громадян, які виїхали на постійне проживання до інших країн» від 06 квітня 1993 року № 258.

Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідаютьКонституції України (є неконституційним). Зазначені положення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, у звязку з чим вони не підлягають застосуванню при вирішенні питань стосовно виплати пенсій громадянам України, які виїхали за кордон, та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Тобто, виходячи із чинного пенсійного законодавства, особа має право на отримання заробленої та призначеної пенсії незалежно від місця її проживання.

Імперативність заборони обмежувати чи позбавляти можливості реалізації громадянами України їх конституційного права на соціальне забезпечення у взаємозвязку з дійсним місцем проживання особи також кореспондується з правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеною в пункті 52 рішення у справі №10441/06 «Пічкур проти України» від 07 лютого 2014 року.

Також, у пункті 3 Рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року зазначено, що пункт 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» створено правову ситуацію, у якій громадяни, які працювали на території України, сплачували страхові внески і отримали право на пенсію, але обрали постійним місцем проживання державу, з якою Україна не уклала міжнародний договір щодо виплати громадянам України пенсій, зароблених в Україні, позбавлені можливості їх одержувати. При цьому наголошується, що вказані положення Закону суперечать приписам Конституції України щодо неможливості скасування конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав і свобод громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, права громадян на соціальний захист у старості.

Отже, виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні або відсутність міжнародного договору, ратифікованого Верховною Радою України; держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами, що також передбачено встатті 46 Конституції України.

Таким чином, з дня набрання чинності Рішенням №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» підстав для припинення права особи на отримання пенсії, відсутні.

Що стосується твердження апелянта ГУПФ України в Рівненській області про те, що виплата пенсії позивачу УМВС припинена в 1999 році, відтак обласним управлінням УМВС його пенсійна справа не передавалась до головного управління та на даний момент перебуває в архіві Головного управління Національної поліції України в Рівненській області, слід зазначити, що суд першої інстанції вірно зазначив, що до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області перейшли повноваження із виплати пенсії відповідній категорії пенсіонерів (особам, звільненим з військової служби).

Обґрунтовано зазначив, що відповідач отримавши заяву представника позивача та виявивши, що його пенсійна справа фактично не передана, повинен був витребувати в Управління МВС України в Рівненській області пенсійну справу ОСОБА_1 та прийняти рішення про поновлення виплати йому пенсії та дійшов вірного висновку, що відповідач свого прямого обовязку не виконав, а натомість безпідставно відмовив позивачу у поновлення пенсії.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбаченихзакономі загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обовязковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобовязані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відмова відповідача у поновленні позивачу виплати пенсії у звязку з постійним проживанням в Ізраїлі є неправомірною, такою, що суперечить Конституції та законам України.

Також відновлення та виплату пенсії слід проводити в розмірі не менше прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, як не працюючому пенсіонеру, оскільки позивач є громадянином України і користується тими ж самими правами, що й інші громадяни, а обмежувати права особи за місцем її проживання заборонено законодавством.

Щодо вимоги апелянта - ОСОБА_1 про зміну рішення суду першої інстанції в частині строку з якого має бути поновлення пенсія позивачу та зазначення, що пенсія повинна бути відновлена з 07.10.2009 року, оскільки судом першої інстанції слід було застосувати норми ч. 2ст. 46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», якою передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, колегія суддів звертає увагу на те, що в даному випадку пенсійні виплати позивачеві у спірному періоді не нараховувалися.

Суд першої інстанції вирішуючи питання строку звернення до суду, в оскаржуваній постанові дійшов висновку, що позивачем такий не пропущений, оскільки 28.02.2018 Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області листом №П-270/07.1-59 відмовило позивачу в поновленні пенсії, а отже саме з 28.02.2018 року у позивача виникло право на звернення до суду.

При цьому слід зазначити, що згідно позовних вимог ОСОБА_1 та апеляційної скарги останній просить суд зобовязати відповідача поновити ти виплачувати йому пенсію за вислугу років з 07.10.2009 року.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Верховний Суд у своїх постановах, зокрема, від 24.04.2018 року у справі № 127/15035/17 та від 12.06.2018 року у справі № 577/50/17 зазначив, що спори, які виникають у цій категорії справ, повинні вирішуватись з урахуванням норм процесуального права у межах шестимісячного строку звернення до суду.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції невірно визначив строки, що встановлені на підставі фактичних обставин справи.

З матеріалів справи видно, що 29.01.2018 року позивач через представника звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про поновлення виплати пенсії.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 24 серпня 2018 року, тобто в межах шестимісячного строку звернення до суду від дати відмови відповідача у поновленні пенсії (28.02.2019 року), позов підлягає задоволенню від дати звернення до Управління ПФУ із заявою про відновлення порушеного права з 29 січня 2018 року,

Вимоги за період з 09 жовтня 2009 року по 28 липня 2017 року включно слід залишити без розгляду.

В задоволенні позову в частині вимог за період з 29 липня 2017 року по 28 січня 2018 слід відмовити, оскільки для захисту порушеного права позивач в цей період не вчинив активних дій щодо звернення до Управління ПФУ, що зумовлює необізнаність субєкта владних повноважень щодо необхідності відновлення прав позивача.

Що стосується поновлення пенсії позивачу з урахуванням усіх перерахунків та індексації пенсії, слід зазначити, що питання розміру виплати пенсії належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум. При цьому, у разі незгоди з діями відповідача щодо розміру пенсії, наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації, позивач не позбавлений права звернутися за захистом своїх прав до суду.

Враховуючи відсутність підстав вважати, що право на отримання належних позивачам виплат при відновленні виплати пенсії буде порушене відповідачем, задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам, а тому апеляційний суд безпідставно зобовязав поновити виплату пенсії позивачам з урахуванням усіх перерахунків та індексації пенсії.

Такі висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються із постановою Верховного суду від 12 березня 2019 року у справі № 752/10522/16-а.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення апеляційного суду підлягає скасуванню.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апелянтів є частково обґрунтованими, через що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, про часткове задоволення позову.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 308, 315, 317, 321,322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2018 року у справі № 1740/2288/18 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській областіу поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 , оформлену листом від 28 лютого 2018 року № П-270/07.1-59.

Зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області(вул.Короленка, 7, м. Рівне, 33028; ) поновити та виплачувати пенсію за вислугу років ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, м.Афула, Ізраїль, 29105; РНОКПП НОМЕР_1) з 29 січня 2018 року.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про зобовязання вчинити дії за період з 09 жовтня 2009 року по 28 липня 2017 року включно - залишити без розгляду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_2
судді ОСОБА_3
ОСОБА_4
Повне судове рішення складено 25.04.2019 року.