Справа № 620/196/19
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/196/19 Суддя (судді) першої інстанції: Клопот С.Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.

за участю секретаря Антоненко К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2019 року

у справі №620/196/19 (розглянутої у порядку спрощеного провадження)

за позовом ОСОБА_2

до відповідача Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в якому, просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України, яка полягає у не виплаті пенсії ОСОБА_2, починаючи з квітня 2018 року;

- визнати протиправним та скасувати рішення Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про призупинення (припинення) виплати пенсії ОСОБА_2;

- зобов'язати Чернігівське об'єднане управління Пенсійного фонду України перерахувати та поновити виплату пенсії ОСОБА_2 та виплатити заборгованість з квітня 2018 року і допустити негайне виконання постанови суду в частині виплати пенсії у межах суми за один місяць;

- зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати пенсії позивачу;

- зобов'язати відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення відповідно до ст. 382 КАС України

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішення відповідача, про припинення виплати пенсії з квітня місяця 2018 року є протиправним та суперечить нормам Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування», оскільки цей закон не передбачає можливості призупиняти виплату пенсійного забезпечення.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Відповідачем відзив на апеляційну скаргу подано не було.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, проте у судове засідання не з'явилися та про причини неявки суду не повідомили. За таких обставин колегія суддів, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Частиною 4 статті 229 КАС України встановлено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 315, 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є пенсіонером та до 01.02.2013 позивач перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України Петровського району м. Донецька.

Відповідно до довідки № від 29.08.2017 виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради, ОСОБА_2, який зареєстрований в АДРЕСА_2, взятий на облік, як внутрішньо переміщена особа за адресою АДРЕСА_1.

З 29.08.2017 позивача поставлено на облік до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України.

В подальшому, 04.04.2018 відповідачем було отримано рішення комісії по призначенню усіх видів державної соціальної допомоги від 30.03.2018 протокол №13 щодо припинення ОСОБА_2 соціальних виплат відповідно до п.п.2 п.12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого Постановою КМУ від 08.06.2016 № 365.

Згодом, 27.04.2018 до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України надійшов лист від 17.04.2018 №05-06/8710 від Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради, згідно з яким позивач знятий з обліку Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо перемішених осіб по Деснянському району міста Чернігова та з 12.04.2018 скасовано довідка № від 29.08.2017 про взяття на облік внутрішньої переміщеної особи ОСОБА_4, за адресою АДРЕСА_1.

Вважаючи, що відповідачами допущено протиправну бездіяльність, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв у межах чинного законодавства України при припиненні виплати пенсії позивачу з 01.04.2018 на підставі прийнятого рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам про припинення соціальних виплат. Виходячи з п.5 ч. І ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії припиняється в інших випадках, передбачених законом. В цьому випадку таким законом є Закон України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", який надає повноваження та координує діяльність органів виконавчої влади, а Постановою №365 встановлений механізм здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо перемішеним особам. Зазначене рішення позивачем не оскаржено.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Дії Управління щодо припинення виплати пенсії, регулюються п.5 ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 08.06.2016 №365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам".

Питання здійснення виплат внутрішньо переміщеним особам регулюється в особливому порядку відповідно до норм постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" та постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року №509 "Про облік внутрішньо переміщених осіб".

Приписами ч.1 ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (положення п.2 ч. І ст.49 визнано такими, що не відповідають Конституції України);

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Закон України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" № 1706-VІІ від 20.10.2014 встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Згідно ст. 10 цього Закону Кабінет Міністрів України координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону.

На виконання даної норми Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову від 08.06.2016 № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам".

Відповідно до п.2 Постанови Кабінету Міністрів від 08.06.2016 №365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворені районними, районними у м. Києві і Севастополі державними адміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад, приймають рішення про відновлення або про відмову у відновленні соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, довідки яких недійсні на дату набрання чинності цією постановою, відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого цією постановою, за умови отримання внутрішньо переміщеною особою нової довідки відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року №509 "Про облік внутрішньо переміщених осіб".

Також даною Постановою затверджено Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування (далі - Порядок).

Відповідно до п.1 Порядку цей Порядок визначає механізм здійснення контролю за проведенням виплати внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг (далі - соціальні виплати) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Згідно п.п.2 п.12 Порядку соціальні виплати за рішенням комісій або органів, що здійснюють соціальні виплати, припиняються у разі встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї.

Таким чином, Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" регулюються питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та надаються повноваження Кабінету Міністрів України щодо координації і контролю діяльності органів виконавчої влади (в тому числі Управління) щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, а Постановою Кабінету Міністрів від 08.06.2016 №365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" встановлений механізм здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Так, Управління складає та направляє до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення списки осіб, які звернулись за призначенням (відновленням) пенсії для розгляду на Комісії, та на підставі рішення Комісії призначає (відновлює) пенсійні виплати.

Управління призначає та поновлює пенсію на підставі рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.15 та п.16 Порядку, поновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеній особі, припинених відповідно до підпункту 2 пункту 12 цього Порядку, здійснюється за рішенням комісії, прийнятим на підставі подання структурного підрозділу з питань соціального захисту населення, що внесене разом з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї.

У разі прийняття позитивного рішення комісією згідно з пунктом 15 цього Порядку соціальні виплати поновлюються через два місяці з місяця прийняття рішення про припинення таких виплат. Комісія може прийняти рішення про поновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеній особі з місяця припинення таких виплат у разі, коли така особа перебуває у складних життєвих обставинах і з поважних причин не виконала вимоги структурного підрозділу з питань соціального захисту населення, передбачені пунктами 6 і 7 цього Порядку

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи відповідачем не приймалося рішення щодо припинення чи відновлення пенсії позивачу.

Таким чином колегія суддів зазначає, що оскільки припинення виплати пенсії позивачу відбулося на підставі рішення Комісії по призначенню усіх видів державної соціальної допомоги від 30.03.2018 протокол №13 щодо припинення ОСОБА_2 соціальних виплат відповідно до п.п.2 п.12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого Постановою КМУ від 08.06.2016 № 365.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що вказане рішення Комісії по призначенню усіх видів державної соціальної допомоги від 30.03.2018 позивачем не оскаржувалося та є чинним.

Надаючи оцінку обставинам справи, також колегія суддів враховує, що 27.04.2018 до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України надійшов лист від 17.04.2018 №05-06/8710 від Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради, згідно з яким позивач знятий з обліку Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо перемішених осіб по Деснянському району міста Чернігова та з 12.04.2018 скасовано довідка № від 29.08.2017 про взяття на облік внутрішньої переміщеної особи ОСОБА_4, за адресою АДРЕСА_1.

Зважаючи на те, що рішення Чернігівським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України рішення про призупинення (припинення) виплати пенсії ОСОБА_2 не приймалося, отже позовні вимоги про скасування рішення відповідача не підлягають задоволенню. Як наслідок, відсутня протиправна бездіяльність Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України, яка б полягала у не виплаті пенсії ОСОБА_2, починаючи з квітня 2018 року.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач діяв у межах чинного законодавства України при припиненні виплати пенсії позивачу з 01.04.2018 на підставі прийнятого рішення про припинення соціальних виплат, виходячи з п.5 ч. І ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії припиняється в інших випадках, передбачених законом, в цьому випадку таким законом є Закон України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", який надає повноваження та координує діяльність органів виконавчої влади, а Постановою №365 встановлений механізм здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо перемішеним особам.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог щодо зобов'язання відповідача перерахувати та поновити виплату пенсії ОСОБА_2, а також виплатити заборгованість з квітня 2018 року.

Виходячи з аналізу наведених норм у сукупності колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог дійшов обґрунтованих висновків, що позивачем не надано суду будь-яких доказів на обґрунтування своїх вимог та доказів, які б спростовували доводи відповідачів, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи та висновками суду.

Колегія суддів інші доводи апеляційної скарги не бере до уваги, з огляду на те, що судом першої інстанції вже була надана оцінна вказаним доводам, які не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому не дивлячись, що апелянт посилається на винесення рішення суду першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, однак апеляційна скарга, не містить зазначення порушення яких саме норм КАС України допущено порушення судом першої інстанції, а колегією суддів в свою чергу не встановлено обставин, передбачених статтями 317-319 КАС України, за яких рішення суду першої інстанції може бути скасовано.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст постанови виготовлено 19 квітня 2019 року.