Справа № 2340/4351/18
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2340/4351/18 Суддя (судді) першої інстанції: А.В. Руденко
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Губської О.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08 січня 2019 р. у справі за адміністративним позовом публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" до Управління Держпраці у Черкаській області про скасування постанови про накладення штрафу, -

В С Т А Н О В И В:
До Черкаського окружного адміністративного суду звернулось Публічне акціонерного товариства "Українська залізниця" з позовною заявою до Управління Держпраці у Черкаській області, в якій просив суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу від 18.10.2018 №ЧК-864/369/АВ/П/ПТ/ВЗ/ІП-ФС-555.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 08 січня 2018 року у задоволенні позову публічного акціонерного товариства Українська залізниця відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, відповідно до змісту якої просить суд скасувати рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08 січня 2018 року у даній справі та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про невідповідність висновків суду обставинам справи, а також вважає, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що відповідач фактично прийняв на себе функцію суду та вирішив спір щодо незаконності звільнення, що є недопустимим в рамках чинного законодавства.

Відповідачем, у свою чергу, подано відзив на апеляційну скаргу відповідно до змісту якого останній просить суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08 січня 2019 залишити без змін. На переконання апелянта, Черкаський окружний адміністративний суд дійшов правомірного та обґрунтованого висновку, що оскаржувана позивачем постанова прийнята на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений законом.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08 січня 2019 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на підставі звернення ОСОБА_1 від 23.08.2018 (вх. №М-666/14-01 від 31.08.2018) щодо порушення його трудових прав наказом Управління Держпраці у Черкаській області від 26.09.2018 № 978-Н Про проведення інспекційного відвідування призначено інспекційне відвідування з питань оформлення трудових відносин, робочого часу, часу відпочинку, оплати праці у Виробничому підрозділі служби колії Христинівської дистанції колії регіональної філії Одеська залізниця ПАТ Укрзалізниця та видано видано направлення від 26.09.2018 № 2070 на проведення інспекційного відвідування.

27 28 вересня 2018 року інспектором праці Управління Держпраці у Черкаській області проведено інспекційне відвідування Виробничого підрозділу служби колії Христинівської дистанції колії регіональної філії Одеська залізниця ПАТ Укрзалізниця.

За наслідками інспекційного відвідування складено акт № ЧК-864-369/АВ від 28.09.2018 (далі акт інспекційного відвідування), в якому встановлено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу або прийнятими на військову службу за контрактом (працівником ОСОБА_1 ) не зберігається місце роботи, чим порушено вимоги ст. 119 КЗпП України.

На підставі акта інспекційного відвідування, відповідачем прийнято:

- припис про усунення виявлених порушень № ЧК-864-369/АВ/П від 28.09.2018, яким зобов`язано Виробничий підрозділ служби колії Христинівської дистанції колії регіональної філії Одеська залізниця ПАТ Укрзалізниця усунути порушення вимог ч.ч. 3, 4 ст. 119 КЗпП України, строк усунення порушень постійно.

- постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ЧК-864/369/АВ/П/ПТ/ВЗ/ІП-ФС-555 від 18.10.2018, якою за порушення законодавства про працю, керуючись ст. 259 КЗпП України, на підставі абз. 5 ч. 2 ст. 265 КЗпП України на ПАТ Укрзалізниця накладено штраф у розмірі 37230,00 грн.

Не погоджуючись з постановою відповідача про накладення штрафу, позивач звернувся до суду.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки станом на час виникнення спірних правовідносин відсутній Указ Президента України про оголошення демобілізації в розумінні ст.1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, то прийняття ОСОБА_1 на військову службу за контрактом від 15.05.2017 мало місце під час дії особливого періоду, а тому позивач при вирішенні питання щодо звільнення ОСОБА_1 допустив порушення вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Зі змісту наявного у матеріалах справи Акту інспекційного відвідування Виробничого підрозділу служби колії Христинівської дистанції колії регіональної філії Одеська залізниця ПАТ Укрзалізниця посадовими особами контролюючого органу було встановлено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу або прийнятими на військову службу за контрактом, а саме працівником ОСОБА_1 не зберігається місце роботи, чим порушено вимоги ст. 119 КЗпП України.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 2001 року працював в ВП колії Христинівської дистанції колії регіональної філії Одеська залізниця ПАТ Укрзалізниця на посадах токаря ІV розряду монтером колії, помічника машиніста незмінної дрезини.

15 травня 2017 року вказаний працівник позивача дав згоду на проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового та сержантського складу строком на 6 місяців та в той же день ОСОБА_2 був заразований до списків особового складу, на всі види забезпечення та приступив до виконання службових обов`язків за посадою, що підтверджується наявним у матеріалах справи витягом з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15.05.2017 №135.

Довідкою військової частини-польова пошта НОМЕР_1 від 21.06.2017 № 1595 також підверджується, що сержант ОСОБА_1 перебував на військовій службі у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 .

Наказом (розпорядженням) начальника виробничого підрозділу служби колії Христинівська дистанція колії № 237/ос від 08.08.2017 помічника машиніста незнімної дрезини 5 розряду ОСОБА_1 звільнено з роботи згідно з п. 3 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України у зв`язку із призовом на військову службу.

Так, відповідно до приписів вказаної норми підставами припинення трудового договору є, серед іншого, призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 119 цього Кодексу.

Гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків закріплені статтею 119 Кодексу законів про працю України.

Приписами частини 3 вказаної норми (в редакції з 07.01.2017) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що з аналізу наведеної норми вбачається, що відповідна гарантія передбачена як для осіб, призваних на військову службу так і для осіб, прийнятих на військову службу за контрактом.

Крім того, учасниками судового процесу, у тому числі і апелянтом (зокрема в апеляційній скарзі) не заперечується та обставина, що закінчення періоду мобілізації не припиняє існування особливого періоду. Закінчення дії особливого періоду в країні пов`язане виключно з прийняттям Президентом України Указу про демобілізацію.

Аналогічної правової позиції дотримується також і Верховний Суд про що останнім зазначено, зокрема, у постановах від 14 листопада 2018 року по справі справа №819/799/16 та від 26 вересня 2018 року у справі № 813/1919/16.

Так відповідно до змісту останньої, Верховний Суд вказує про те, що сама мобілізація не вичерпує завдань особливого періоду, а лише розпочинає його дію. Закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення такого стану, а тому колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що на даний час в Україні діє особливий період.

В даному випадку однією з умов завершення особливого періоду слід вважати припинення воєнного конфлікту, який зумовив його настання.

Аналізуючи законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що що оскільки станом на час виникнення спірних правовідносин відсутній Указ Президента України про оголошення демобілізації в розумінні ст.1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, то прийняття ОСОБА_1 на військову службу за контрактом від 15.05.2017 мало місце під час дії особливого періоду, а тому позивач при вирішенні питання щодо звільнення ОСОБА_1 допустив порушення вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

Щодо доводів апелянта про те, що судом першої інстанції не було враховано, що відповідач фактично прийняв на себе функцію суду та вирішив спір щодо незаконності звільнення, що є недопустимим в рамках чинного законодавства, то колегія суддів вважає вказані твердження безпідставними та необґрунтованими.

Так, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні було зазначено, що відповідно до ст. 259 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, визначена в Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 № 295 Про деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні (далі - Порядок №295).

Відповідно до п. 2 Порядку № 295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин).

Пунктами 19, 20 Порядку № 295 визначено, що за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Тобто, з наведеного вбачається, що проведення перевірки дотримання суб`єктами господарювання, які використовують найману працю, вимог законодавства про працю належить до виключної компетенції Держпраці та її територіальних органів. При цьому, у разі виявлення відповідних порушень вимог законодавства про працю контролюючі органи зобов`язані вживати відповідних заходів.

При цьому, частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Проте, враховуючи принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, а також у доведенні перед судом їх переконливості, суд зазначає, що обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідачем не звільняє позивача від обов`язку доказування протилежного.

Водночас, колегією суддів встановлено, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів які б свідчили про обґрунтованість його позовних вимог.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що зазначені вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріально та процесуального права.

У свою чергу, вказані позивачем в апеляційній скарзі доводи не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.243-245, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328-329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді О.О. Беспалов

О.А. Губська