Справа № 826/15478/18
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 квітня 2019 року № 826/15478/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Шевченко Н.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ в м. Києві, Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ в м. Києві (надалі по тексту також - ГУ МВС у м. Києві), Міністерства внутрішніх справ України (надалі по тексту також - МВС України), у якому просить:

- визнати протиправними дій ГУ МВС у м. Києві щодо невиплати заробітної плати та стягнути невиплачену заробітню платню у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 6 801,74 грн. щомісячно з 15.01.2018 по день прийняття рішення судом;

- визнати протиправними дії МВС України щодо неприсвоєння позивачу чергового спеціального звання та зобов'язати МВС України видати наказ про присвоєння позивачу чергового спеціального звання - полковник міліції.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що його було поновлено на посаді відповідно до рішення суду, водночас фактично до роботи позивача допущено не було, як і не було виплачено заробітної плати та присвоєно чергового спеціального звання.

17.10.2018 від МВС України надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки чинним законодавством не передбачено присвоєння чергових спеціальних звань

22.10.2018 від ГУ МВС у м. Києві надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог та вважає їх необґрунтованими, зазначаючи, що грошове забезпечення не може бути виплачене, оскільки посада фактично скорочена.

14.11.2018 позивачем подано відповідь на відзив, в яких вважає, що відповідачами у відзивах не спростовано обставин, викладених у позовній заяві.

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 1995 року по листопад 2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ.

Наказом начальника ГУ МВС у м. Києві № 1016 о/с від 06.11.2015 позивача звільнено з посади начальника 1-го відділу міліції (з обслуговування житлового масиву «Біличі») Святошинського РУ ГУМВС України в м. Києві.

У подальшому, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.01.2018, яке було залишено в силі постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.03.2018 та ухвалою Верховного суду від 04.05.2018, зазначений наказ скасовано, ОСОБА_1 поновлено на посаді, зобов'язано Головне управління Національної поліції у м. Києві розглянути кандидатуру ОСОБА_1 для зайняття посади у відповідності до пункту 9 розділу ХІ Закону України «Про національну поліцію», стягнуто з ГУ МВС у м. Києві на користь ОСОБА_1 246972,33 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 по 15.01.2018 без урахування обов'язкових податків та зборів, допущено рішення до негайного виконання в частині поновлення на посаді та стягнення в межах одного місяця у розмірі 6801,74 грн.

На виконання вказаного рішення, наказом ГУ МВС України в м. Києві № 7 о/с від 27.02.2018 позивача поновлено на посаді.

Позивач звертався до ГУ МВС України з листом про надання інформації про дату, час та місце виходу на службу, про причину затримки виплати заробітної плати.

Листом від 19.06.2018 № ЛК-К-449зі/123/01/30-2018 ГУ МВС у м. Києві надало відповідь, що структурний підрозділ, у який позивача було поновлено на посаді, ліквідовано, з огляду на що відсутні підстави для виплати заробітної плати.

Листом від 19.06.2018 № ЛК-К-81-зі/125/26/05-20-2018 ГУ МВС у м. Києві надало роз'яснення позивачу, що через відсутність штатного розпису, структурних підрозділів Головного управління, Головне управління МВС у м. Києві не має можливості та повноважень допустити позивача до виконання обов'язків, призначення посадового окладу.

Позивач, вважаючи дії відповідачів протиправними, звернувся із відповідним позовом до суду.

Суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до положень частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України гарантує кожному громадянину право заробляти собі на життя працею та отримувати за це винагороду у вигляді заробітної плати, не нижчої від визначеної законом.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України (далі також - КЗпП), який регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці

Згідно статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Чинним законодавством, а саме ст. 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективним органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У даному випадку ОСОБА_1 поновлений на посаду начальника 1-го відділу міліції (з обслуговування житлового масиву «Біличі») Святошинського РУ ГУМВС України в м. Києві та на даний час перебуває у трудових відносинах з Головним управлінням МВС у м. Києві. Даний факт відповідачами не заперечується.

Таким чином, позивачу має нараховуватись та виплачуватись заробітна плата.

Суд відхиляє посилання ГУ МВС України у м. Києві на скорочення посади, на яку було поновлено позивача, оскільки у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен відновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису - ввести скорочену посаду.

Отже, ГУ МВС України у м. Києві допущено порушення прав позивача на отримання заробітної плати, що прямо передбачено Конституцією України та Кодексом законів про працю.

Водночас, суд наголошує, що у даному спорі суд не може стягнути з ГУ МВС України у м. Києві суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що була розрахована у рішенні суду по справі № 826/1585/16, оскільки обставини цієї справи стосуються затримки виплати заробітної плати, а не суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У даному випадку суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги шляхом зобов'язання ГУ МВС України у м. Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 належну йому заробітну плату з 15.01.2018 по дату закінчення трудових відносин.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій МВС України щодо не присвоєння позивачу чергового спеціального звання та зобов'язати МВС України видати наказ про присвоєння позивачу чергового спеціального звання - полковник міліції, суд прийшов до висновку про її необгрунтованість з огляду на наступне.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 218 від 21.03.2012 затверджено Порядок присвоєння спеціальних звань та подання матеріалів для їх присвоєння, який визначає умови присвоєння перших спеціальних звань особам, прийнятим на службу в органи внутрішніх справ, та чергових спеціальних звань особам начальницького складу, перелік необхідних документів та строки їх подання.

З аналізу положень вказаного Порядку убачається, що присвоєння чергових спеціальних звань середнього і старшого начальницького складу здійснюється Міністром внутрішніх справ за поданням Головного управління МВС у м. Києві.

Таким чином, вказана позовна вимога є передчасною та необґрунтованою з огляду на те, що позивачем не надано доказів, що Головне управління МВС у м. Києві зверталось до Міністра внутрішніх справ з відповідним поданням про присвоєння чергового спеціального звання.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Варто звернути увагу на те, що в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, на переконання суду, свою позицію не довів та не обґрунтував її.

Згідно з п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Європейським судом з прав людини у рішенні у справі "Trofimchuk проти України", від 28.10.2010 № 4241/03 зазначено, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Крім того, судом враховується, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачем не доведено, а позивачем частково спростовано правомірність дій відповідача, з огляду на що, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Керуючись статтями 72 - 78, 90, 139, 241, 244, 246, 255, 257, 262, 293, 295 - 297 КАС України,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1) до Головного управління Міністерства внутрішніх справ в м. Києві (, 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15), Міністерства внутрішніх справ України (, 01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10) про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ в м. Києві щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення.

Зобов'язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ в м. Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період роботи з 15.01.2018 по день припинення трудових відносин.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України та може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 293 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко