Справа № 240/393/19
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
25 квітня 2019 року м. Житомир справа № 240/393/19
Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Коростенського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання призначити пільгову пенсію за віком,
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Коростенського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - відповідач), в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Коростенського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 29 листопада 2018 року №41 про відмову у призначенні їй пенсії за віком, відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи";
- зобов`язати Коростенське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити їй пільгову пенсію за віком, як потерпілій від Чорнобильської катастрофи із зменшенням пенсійного віку на шість років відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", починаючи з 09 липня 2018 року.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що вона має статус громадянки, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням 3 категорії серії НОМЕР_1 від 17.11.1993. З метою реалізації свого права на пенсійне забезпечення позивач 09 липня 2018 року у віці 52 роки 6 місяців звернулась до відповідача із заявою, в якій просила призначити їй пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку на 7 років 6 місяців відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". За наслідками розгляду її заяви Коростенське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області прийняло рішення від 29 листопада 2018 року № 41, яким відмовило позивачу у призначені пенсії зі зниженням пенсійного віку. При цьому, в якості підстави для відмови зазначено, що станом на 01.01.1993 її трудовий стаж у зоні гарантованого добровільного відселення становить менше трьох років, а саме 2 роки 11 місяців 8 днів, що відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" не дає їй права на зниження пенсійного віку.
Натомість позивач вважає, що зазначене рішення є неправомірним, оскільки при визначенні її трудового стажу в зоні гарантованого добровільного відселення відповідач протиправно, на думку позивача, не взяв до уваги періоди її роботи у Чолівській середній школі - 6 днів та у кафе "Полісся" - 4 місяці 6 днів посилаючись на те, що вищезазначені місця її роботи знаходяться в зоні посиленого радіологічного контролю, а сумування періодів проживання (роботи) в різних зонах забруднення при визначенні права на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" законодавством не передбачено.
Вважаючи рішення Коростенського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 29 листопада 2018 року №41 протиправним, а своє право на пенсійне забезпечення порушеним, ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до суду.
Ухвалою судді від 01 лютого 2019 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.
Копія вищезазначеної ухвали суду 01 лютого 2019 року була надіслана на адресу місцезнаходження Коростенського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та отримана відповідачем 05 лютого 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, що повернулось на адресу суду (а.с.17).
20 лютого 2019 року на електронну адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача вказав, що Коростенське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області заперечує проти заявлених позовних вимог, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, а тому просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову в повному обсязі. В якості аргументів на підтвердження правомірності свого рішення відповідач зазначив, що залежно від тривалості перебування на території радіоактивного забруднення нормами статті 55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" визначається право на призначення пенсії із зниженням пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Так, відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" право на пенсію із зниженням пенсійного віку мають потерпілі від Чорнобильської катастрофи, зокрема особи, які станом на 01.01.1993 року постійно проживали чи постійно працювали не менше 3-х років у зоні гарантованого добровільного відселення. Натомість, під час розгляду наданих позивачем документів управлінням було встановлено, що позивач проживала і постійно працювала в зоні гарантованого добровільного відселення з 26.04.1986 по 30.01.1987, з 06.06.1988 по 29.08.1988, з15.03.1989 по 24.08.1990 та з 12.07.1993 по 31.12.1993. Тобто загальний строк її проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 складає 2 роки 11 місяців 8 днів. З огляду на зазначене, відповідач вказує, що для призначення позивачу пенсії відсутня обов`язкова умова - проживання (робота) не менше 3-х років у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 року, а тому відмова Коростенського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області в призначенні ОСОБА_1 пенсії із зниженням пенсійного віку є обґрунтованою та відповідає вимогам чинного законодавства (а.с.19-20).
Розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження відповідно до вимог ст. 257, 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою потерпілою від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням 3 категорії серії НОМЕР_1 від 17.11.1993, виданим Житомирською облдержадміністрацією (а.с.10).
З метою реалізації свого права на пенсійне забезпечення, ОСОБА_1 09 липня 2018 року після досягнення нею 52 років 6 місяців звернулась до Коростенського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення їй пенсії зі зменшенням пенсійного віку на 7 років 6 місяців відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". До заяви позивачем були додані посвідчення громадянки потерпілої від Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_1 від 17.11.1993 (а.с.10), трудову книжку серії НОМЕР_2 (а.с.11) та архівні довідки №288-Б від 17.05.2018 (а.с.20), №374-Б від 05.07.2018 (а.с.21), №288-Бб від 17.05.2018 (а.с.22).
За наслідками розгляду поданих позивачем заяви та документів, Коростенське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області прийняло рішення від 39.11.2018 №41 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" із зниженням пенсійного віку на 7 років 6 місяців, як потерпілій внаслідок аварії на ЧАЕС (а.с.14).
Зі змісту рішення від 39.11.2018 №41 вбачається, що підставою для відмови стало те, що відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" право на пенсію із зниженням пенсійного віку мають потерпілі від Чорнобильської катастрофи, зокрема особи, які станом на 01.01.1993 року постійно проживали чи постійно працювали не менше 3-х років у зоні гарантованого добровільного відселення. Для таких осіб пенсійний вік знижується початково на 3 роки та 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років. Так, під час розгляду наданих позивачем документів було встановлено, що згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 та архівних довідок ОСОБА_1 працювала на Коростенській бавовно-прядильній фабриці в період з 26.04.1986 по 29.08.1988 та з 15.03.1989 по 03.10.1994, яке розташоване на території гарантованого добровільного відселення. Але згідно з архівними витягами з наказів №288-Б від 17.05.2018, №374-Б від 05.07.2018, №288-Бб від 17.05.2018 в період з 30.01.1987 по 05.06.1988 та з 25.08.1990 по 30.06.1993 позивач знаходились у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років. Крім того, з записів у трудовій книжці було встановлено що ОСОБА_1 з 10.10.1988 по 15.10.1988 року працювала в Чолівській середній школі с. Мирний, яке належить до зони поселеного радіологічного контролю, а з 19.10.1988 по 28.02.1989 в кафе "Полісся", яке теж відноситься до зони посиленого радіологічного контролю. При цьому, відповідач у рішенні вказав, що сумування періодів проживання в різних зонах забруднення при визначенні права на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та іншими законодавчими та нормативними актами не передбачено.
Виходячи з викладеного відповідач зазначив, що ОСОБА_1 постійно працювала в зоні гарантованого добровільного відселення з 26.04.1986 по 30.01.1987, з 06.06.1988 по 29.08.1988, з 15.03.1989 по 24.08.1990 та з 12.07.1993 по 31.12.1993, тобто станом 01.01.1993 року вона пропрацювала у зазначеній зоні 2 роки 11 місяців 08 днів. Оскільки, за наданими документами станом на 01.01.1993 відсутня основна (обов`язкова) умова проживання або роботи в зоні добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше трьох років, Коростенське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області дійшло висновку, що відповідно до вимог чинного пенсійного законодавства підстав для призначення ОСОБА_1 пенсії зі зниженням пенсійного віку немає (а.с.14).
Про прийняте рішення позивача було повідомлено листом від 29.11.2018 №100122/03.1 (а.с.13).
Вказана відмова у призначенні ОСОБА_1 пенсії зі зниженням пенсійного віку через відмову здійснити сумування періодів роботи позивача в різних зонах забруднення при визначенні права на призначення пенсії відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та відсутність у неї у зв`язку з цим обов`язкової умови для призначення пенсії, а саме: строку роботи в зоні добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше трьох років, стали підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.
Вирішуючи публічно-правовий спір та надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон №796-ХІІ).
Статтею 49 Закону №796-ХІІ визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV).
Зокрема, ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1(далі - Порядок №22-1).
Відповідно до п.2.1 Порядку №22-1, при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які засвідчують особливий статус особи: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями).
Як вбачається з матеріалів справи, до заяви про призначення пенсії позивач додала зокрема: посвідчення громадянки потерпілої від Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_1 від 17.11.1993 (а.с.10), трудову книжку серії НОМЕР_2 (а.с.11) та архівні довідки №288-Б від 17.05.2018 (а.с.20), №374-Б від 05.07.2018 (а.с.21), №288-Бб від 17.05.2018 (а.с.22).
Згідно зі ст. 65 Закону №796-ХІІ документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи".
Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 2 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 року № 51 (далі - Порядок № 51), передбачено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", іншими актами законодавства.
Згідно з абз. 3 п. 5 Порядку № 51 потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, чи таким, що постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.
Таким чином, наявність у позивача посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії НОМЕР_1 від 17.11.1993 надає ОСОБА_1 право користуватися пільгами, визначеними Законом №796-ХІІ, в тому числі, правом на зниження пенсійного віку при призначенні пенсії за віком.
Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені в ст. 55 Закону № 796-XII.
Так, абзацом першим частини першої статті 55 Закону № 796-XII передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Згідно з абз. 5 п. 2 ч. 1 ст. 55 Закону № 796-XII потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років мають право на зменшення пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років
Таким чином, умовою за наявності якої особа, яка постійно проживала або постійно проживає (постійно працювала або постійно працює) у зоні гарантованого добровільного відселення, має право на зменшення пенсійного віку є проживання (робота) цієї особи у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року не менше 3 років.
Разом з тим, п. 2 ч. 1 ст. 55 Закону № 796-XII передбачає, що початкова величина зниження пенсійного віку, в даному випадку 3 роки, встановлюється лише тим особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах, в даному випадку у зоні гарантованого добровільного відселення, з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Водночас, слід враховувати, що згідно з ч. 2 ст. 55 Закону № 796-XII пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше.
Таким чином, вищезазначеною нормою встановлено, що у випадку коли особа має право на зниження пенсійного віку за декількома підставами, визначеними ст. 55 Закону № 796-XII, призначення такій особі пенсії зі зниження пенсійного віку може бути здійснено виключно за однією із таких підстав, за вибором цієї особи.
З огляду на зазначене, суд погоджується з доводами відповідача, що чинним законодавством не передбачено сумування періодів проживання в різних зонах забруднення при визначенні права на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Однак, з наявної у матеріалах справи копії трудової книжки серії НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_1 в період з 15.09.1983 по 29.08.1988, а також з 15.03.1989 по 03.10.1994 працювала на Коростенській бавовно-прядильній фабриці (а.с.11-12).
Згідно з постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23 липня 1991 року №106 "Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" Коростенська бавовно-прядильна фабрика розташована на території, що відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.
Крім того, відповідно до записів у трудовій книжці серії НОМЕР_2 в період з 10.10.1988 по 15.10.1988 ОСОБА_1 працювала в Чолівській середній школі, а в період з 19.10.1988 по 28.02.1989 вона працювала в прибиральницею в кафе "Полісся" Коростенського комбінату громадського харчування Райспоживспілки (а.с.11 зворотній бік).
Водночас, с. Чолівка Коростенського району, в якому знаходиться Чолівська середня школа, де працювала позивач, згідно з постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23 липня 1991 року №106 "Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" відноситься до зони посиленого радіологічного контролю.
В контексті зазначеного суд приходить до висновку, що для визначення права ОСОБА_1 на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку в тому числі й для встановлення обов`язкової умови для призначення пенсії, а саме: факту проживання або роботи в зоні добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше трьох років, періоди роботи позивача в зоні гарантованого добровільного відселення не можуть сумуватися з періодами роботи в зоні посиленого радіологічного контролю.
В свою чергу, з оскаржуваного рішення Коростенського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 29 листопада 2018 року №41 вбачається, що здійснивши перевірку наданих позивачем для призначення пенсії документів, відповідач встановив, що позивач працювала на Коростенській бавовно-прядильній фабриці в період з 26.04.1986 по 29.08.1988 та з 15.03.1989 по 03.10.1994, але згідно з архівними витягами з наказів в період з 30.01.1987 по 05.06.1988 та з 25.08.1990 по 30.06.1993 вона знаходились у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років. З огляду на це відповідач зробив висновок, що ОСОБА_1 постійно працювала в зоні гарантованого добровільного відселення з 26.04.1986 по 30.01.1987, з 06.06.1988 по 29.08.1988, з 15.03.1989 по 24.08.1990, з 12.07.1993 по 31.12.1993, та станом на 01.01.1993 відпрацювала у зоні гарантованого добровільного відселення 2 роки 11 місяців 8 днів. У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 пропрацювала в зоні добровільного відселення станом на 01.01.1993 менше трьох років, відповідач відмовив їй у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку (а.с.19-20).
Однак суд не погоджується з такою позицією відповідача та зазначає наступне.
Як вже було встановлено судом за наявними у трудовій книжці ОСОБА_1 записами, позивач в період з 15.09.1983 по 29.08.1988, а також з 15.03.1989 по 03.10.1994 працювала на Коростенській бавовно-прядильній фабриці (а.с.11-12). Зазначені обставини підтверджуються також наявними у матеріалах справи архівними витягами від 17.05.2018 №288-Б та від 17.05.2018 №288 Бб, наданими архівним відділом виконавчого комітету Коростенської міської ради (а.с. 20,22).
Таким чином, строк роботи ОСОБА_1 на Коростенській бавовно-прядильній фабриці в період з 15.09.1983 по 29.08.1988 та з 15.03.1989 по 03.10.1994 становить 10 років 6 місяців 3 дні, з них: за період з 15.09.1983 по 29.08.1988 - 4 роки 11 місяців 14 днів; за період з 15.03.1989 по 03.10.1994. При цьому, строк роботи позивача на цій фабриці станом на 01.01.1993 становить 8 років 9 місяців.
Натомість, щодо виключення відповідачем із загального періоду роботи ОСОБА_1 на Коростенській бавовно-прядильній фабриці періодів з 30.01.1987 по 05.06.1988 та з 25.08.1990 по 30.06.1993, протягом яких вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною, суд зауважує, що долученим відповідачем до матеріалів справи архівним витягом від 05.07.2018 № 374-Б підтверджується лише період перебування ОСОБА_1 у відпустці по догляду за дитиною з 25.08.1990 по 30.06.1993. В свою чергу, жодних документів, які б підтверджували перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною в період з 30.01.1987 по 05.06.1988 та були підставою для невключення Коростенським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області цього періоду до стажу роботи ОСОБА_1 на Коростенській бавовно-прядильній фабриці та відповідно й до періоду роботи в зоні гарантованого добровільного відселення, відповідач до суду не надав.
Отже, виключивши із загального періоду роботи ОСОБА_1 на Коростенській бавовно-прядильній фабриці до 01.01.1993, що становить 8 років 9 місяців, документально підтверджений період її перебування у відпустці по догляду за дитиною з 25.08.1990 по 30.06.1993 (з 25.08.1990 по 01.01.1993, що становить 2 роки 4 місяці 7 днів), суд встановив, що станом на 01.01.1993 ОСОБА_1 пропрацювала на Коростенській бавовно-прядильній фабриці, що розташована в зоні гарантованого добровільного відселення, 6 років 4 місяці 23 дні, що є достатньо для призначення їй пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 17 листопада 1993 року ОСОБА_1 було видане посвідчення громадянки постраждалої від Чорнобильської катастрофи 3 категорії, Серії НОМЕР_1
Згідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 року № 51 "Про затвердження Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, іншими актами законодавства, у тому числі призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій.
Відповідно до статті 14 Закону № 796-ХП, для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, як потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які:
- постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 року прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій;
- постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.
Таким чином, суд вважає, що наявність у позивача посвідчення громадянки потерпілої Чорнобильської катастрофи 3 категорії є достатнім підтвердженням того, що вона станом на 01.01.1993 проживала або постійно працювала на протязі не менше 3 років саме у зоні гарантованого добровільного відселення, а тому має право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" як особа, яка постійно працювала у зоні гарантованого добровільного відселення.
В контексті зазначеного, суд приходить до висновку, що відмова відповідача у призначенні ОСОБА_1 пенсії, яка ґрунтується на відсутності у неї обов`язкової умова для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку - факту проживання або роботи в зоні добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше трьох років, є неправомірною.
За приписами ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем під час розгляду справи не доведено правомірності свого рішення від 29 листопада 2018 року №41 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком, відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у зв`язку з відсутністю у неї необхідного періоду роботи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше трьох років.
Таким чином, відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності своїх дій та рішень у спірних правовідносинах. Натомість обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.
За таких обставин, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати зазначене рішення Коростенського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 29 листопада 2018 року №41.
Щодо вимог позивача в частині зобов`язання Коростенське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити їй пільгову пенсію за віком, як потерпілій від Чорнобильської катастрофи із зменшенням пенсійного віку на шість років відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", починаючи з 09 липня 2018 року, суд зазначає наступне.
Питання щодо призначення особі пенсії, в тому числі й пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" належить до дискреційних повноважень Коростенського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській.
Судом під час розгляду даної адміністративної справи досліджувалося рішення Коростенського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 29 листопада 2018 року №41 та мотиви відмови в призначенні позивачу пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зазначені в цьому рішенні. Натомість, наявність чи відсутність необхідного страхового стажу, а також досягнення позивачем необхідного віку для призначення їй пенсії згідно ст. 55 Закону та кількість років зниження пенсійного віку на які позивач має право не були підставами відмови у призначенні пенсії, а тому вони позивачем не обґрунтовувались та не досліджувались судом під час розгляду даної справи.
Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею 2 КАС України.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право.
При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
Невідповідність обраного позивачем способу захисту порушеного права способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені у спосіб, обраний позивачем, а тому у задоволенні позову у частині зобов`язання Коростенського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити позивачу, починаючи з 09 липня 2018 року, пенсію зі зменшенням пенсійного віку на шість років відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" слід відмовити.
Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенство права. Принцип верховенства права сформувався як інструмент протидії свавіллю держави, що виявляється в діях її органів як у цілому, так і окремих із них. Верховенство права - це розуміння того, що верховна влада, держава та її посадові особи мають обмежуватися законом.
Обмеження дискреційної влади як складова верховенства права і правової держави вимагає, насамперед, щоб діяльність як держави загалом, так і її органів, включаючи законодавчий, підпорядковувалася утвердженню і забезпеченню прав і свобод людини.
Положеннями ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".
Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.
Верховний Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.
Зважаючи на встановлену протиправність оскаржуваного рішення від 29 листопада 2018 №41, застосовуючи механізм захисту права порушеного суб`єктом владних повноважень та його відновлення, керуючись повноваженнями, наданими ч. 2 ст. 9, ч. 2 ст. 245 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення їй пенсії із зниженням пенсійного віку згідно з ч. 2 ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з урахуванням встановлених обставин справи та прийнятого судом рішення.
Покладення такого обов`язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов`язковість ефективного механізму захисту порушеного права.
Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене та встановлені обставини справи, які перевірені зібраними доказами у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Однак, відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції від 25.01.2019, ОСОБА_1 під час звернення з даним позовом до суду було сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн., а тому враховуючи часткове задоволення позовних вимог та норму ч. 3 ст. 139 КАС України суд приходить до висновку, що стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає судовий збір у розмірі 384,20 гривень.
Керуючись статтями 6-9, 77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович