Справа № 160/2947/19
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 квітня 2019 року Справа № 160/2947/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
при секретарі судового засіданняОСОБА_2
позивача ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа ОСОБА_5 про визнання протиправною та скасування постанови, -
02.04.2019 року ОСОБА_3 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ОСОБА_4 міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, у якому просить, визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника ОСОБА_4 міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_6 від 21.03.2019 року про накладення штрафу по виконавчому провадженню № 28259206.
Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» № 2475-VIII від 03.07.2018 року статтю 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено частиною чотирнадцятою. Відповідно до пункту 2 частини 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. Зміни в законодавстві визначені у частині 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» можуть бути застосовані до тих випадків, які будуть виникати після 28.08.2018 року (дати набрання чинності Законом України № 2475-VIII від 03.07.2018 року). На заборгованість по сплаті аліментів, яка існувала у позивача до 28.08.2018 року її розмір та тривалість накопичення вказані зміни не розповсюджуються, оскаржувана ж постанова прийнята на підставі зазначеної норми враховуючи заборгованість, яка виникла до 28.08.2018 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року було залучено до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_5.
Позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Додатково зазначив, що просить стягнути витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 4 500 грн.
Представник відповідача ОСОБА_4 міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в судове засідання 24.04.2019 року не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі за наявними у справі матеріалами. Просив під час розгляду справи взяти до уваги відзив на позов та додатки, які додані до нього.
Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання 24.04.2019 року не з'явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі. Зазначила, що з позовом не згодна і його не підтримує, тому що будуть порушені її права. Підтримує позицію та дії відповідача, вважає, що постанова була винесена згідно Закону України «Про виконавче провадження».
Також відповідачем подано до суду відзив на позов у якому він зазначає, що позивач визнає заборгованість станом на 21.03.2019 року, розмір вказаної заборгованості в судовому порядку не оспорювалась. Таким чином, відповідач мав законні підстави приймати рішення про накладення на боржника штрафу передбаченого абзацом третім частини 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».
Дослідивши подані документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Так, на виконанні у ОСОБА_4 міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області перебуває виконавче провадження № 28259206 відкрите на підставі виконавчого листа № 2-534 від 02.08.2011 про стягнення з ОСОБА_3 аліментів у розмірі 1000 грн. щомісяця, на користь ОСОБА_5 на утримання доньки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1.
21.03.2019 року супровідним листом №2599 відповідачем на адресу позивача направлено постанову від 21.03.2019 року, якою за наявність заборгованості зі сплати аліментів розмір якої перевищує суму платежів за два роки накладено на боржника ОСОБА_3 штраф у розмірі 30% на користь держави у сумі 9181.65 грн.
21.03.2019 року заступником начальника відділу ОСОБА_4 міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_6 враховуючи наявність у боржника заборгованості зі сплати аліментів сукупний розмір якої перевищує суму платежів за два роки, та на підставі частини 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» прийнято постанову про накладення на ОСОБА_3 штрафу у розмірі 9181,65 грн., що становить 30 % суми заборгованості на користь ОСОБА_5. Постанова направлена супровідним листом №2600 від 21.03.2019 року.
Постановою про скасування процесуального документу від 04.04.2019 року заступником начальника відділу ОСОБА_4 міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_6 було постановлено скасувати документ «Постанова про накладення штрафу» від 21.03.2019 року. Підставою слугувала помилка в пункті 1 постанови про накладення штрафу, де помилково зазначено накладення штрафу у розмірі 9181.65 грн. на користь держави.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з наступного.
Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Частиною 1 статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно із абзацом 2 частини 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.
При цьому, суд зазначає, що статю 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено вищенаведеною частиною чотирнадцятою згідно Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" № 2475-VIII від 03.07.2018 року, який набрав чинності 28.08.2018 року.
Згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
Відповідно до пункту 2 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року у справі № 1-рп/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини 1 статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Отже, особа має нести відповідальність за діяння на підставі закону, що був чинним на час його вчинення, крім випадків, коли новий закон пом'якшує або скасовує відповідальність особи за вчинення такого діяння.
Конституційний принцип незворотності дії законів, які погіршують становище особи, дає суду підстави для висновку про неправомірність застосування санкцій за дії (бездіяльність), які на момент, коли вони мали місце, за попереднього правового регулювання не були правопорушенням.
Неприпустимість зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є одним з аспектів загальновизнаного принципу правової визначеності як елемента принципу верховенства права, який відповідно до частини першої статті 8 Конституції України визнається і діє в Україні.
Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів закріплений також в статті 7 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.
Згідно розрахунку у позивача наявна заборгованості по аліментам у розмірі, що перевищує сукупний розмір платежів за два роки, та утворилась враховуючи заборгованість, яка виникла до 28.08.2018 року.
З огляду на зазначене, притягнення позивача до відповідальності за порушення, яке передбачено абзацом 2 частини 14 статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", є неправомірним, оскільки позивач не міг передбачити настання цієї відповідальності у зв'язку із несвоєчасністю сплати аліментів.
Таким чином, суд приходить до висновку про протиправність постанови заступника начальника ОСОБА_4 міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_6 від 21.03.2019 року по виконавчому провадженню № 28259206 про накладення штрафу у сумі 9181,65 грн., що становить 30 % від загальної суми заборгованості, на користь ОСОБА_5.
Відповідно до частини 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За таких обставин, суд приходить до висновку про повне задоволення адміністративного позову.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України , при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Отже, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ОСОБА_4 міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області мають бути стягнуті судові витрати у розмірі 768,40 грн.
Окрім того, позивачем в судовому засіданні було заявлено клопотання про стягнення витрат на правову допомогу, надану адвокатом ОСОБА_7 у розмірі 4500 грн. згідно договору про надання правової допомоги (адвокатських послуг) за №11 від 27.03.2019 року.
Що стосується витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.
Частиною 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
Відповідно до частин 2 та 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат субєкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу адвоката, позивачем додано до позовної заяви договір, у якому не зазначено розмір гонорару, який він повинен сплатити за надані послуги. Не надано жодних доказів, які підтверджують обсяг наданих послуг і виконаних робіт, їх вартість та здійснення відповідних витрат позивачем.
Таким чином, вирішуючи питання щодо відшкодування витрат, повязаних з наданням правничої допомоги, суд зазначає, що позивачем не надано належних доказів стосовно обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості (акт виконаних робіт (послуг), або іншого документу, що підтверджує факт надання (виконання) таких послуг), доказів підтвердження здійснення відповідних витрат позивачем.
Керуючись статтями 242-246, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

Визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника ОСОБА_4 міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_6 від 21.03.2019 року по виконавчому провадженню № 28259206 про накладення штрафу у сумі 9181,65 грн. на користь ОСОБА_5 на утримання доньки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ОСОБА_4 міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 768,40 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене у строки, встановлені частиною 6 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення суду складений 24 квітня 2019 року.

Суддя ОСОБА_1