Справа № 420/397/19
Суддя: Кравченко М.М.
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/397/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Кравченка М.М.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 17.08.2018 року № 299-18, зобов'язання вчинити певні дії, -

СУТЬ СПОРУ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України, в якій просив: визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 року № 299-18, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне.

В 2018 році позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням Державної міграційної служби України від 17.08.2018 року № 299-18 позивачеві було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 17.01.2019 року позивач отримав повідомлення видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМСУ в Одеській області за № 646 від 03.09.2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає, що рішення відповідача є неправомірним та необґрунтованим, оскільки у разі повернення до Йорданії, існує ризик переслідувань позивача, за ознаками належності до певної раси: позивач належить до етнічної групи палестинці в Йорданії; батьки позивача є палестинцями; незадовго до народження позивача батьки переїхали до Йорданії; хоча позивач народився в Йорданії, він не отримав громадянства Йорданії через дискримінаційну практику по відношенню до палестинців; йому було лише надано паспорт для виїзду закордон Королівства Йорданії; позивач не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки у разі повернення він буде особою без громадянства та буде позбавлений основних громадських та політичних прав.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 24.01.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 17.08.2018 року № 299-18, зобов'язання вчинити певні дії було прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що не визнає даний адміністративний позов та вважає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві, анкеті та протоколах співбесід про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Перевіркою ДМС України підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Аналізом історії позивача можливо дійти висновку про відсутність будь-яких переслідувань або дискримінації на Батьківщині, що в даному випадку робить недоцільним аналіз внутрішнього переміщення, приймаючи до уваги і той факт, що його найближчі родичі: батько, матір, рідний брат та дві сестри залишаються проживати у м. Айн Баша (Йорданія), соціально-політична ситуація в якому є стабільною, а старший брат та сестра постійно проживають у м. Наджран (Саудівська Аравія). Аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з Йорданії з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності він не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог 1 ч. 1 статті 1 Закону, а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання особі додаткового захисту в Україні, відповідно до визначення п.13 ч.1 статті 1 Закону, через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За матеріалами особової справи також встановлено, що ані позивач, ані його близькі родичі не зазнавали свавільних арештів, катування або інших форм жорстокого поводження або покарання з боку державних або недержавних агентів переслідування.

Згідно з ч.3 ст.194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно з ч.3 ст.268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

З урахуванням зазначеного, суд вирішив розглянути вказану справу в письмовому провадженні.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку що в задоволенні позову слід відмовити повністю. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, стать чоловіча, місце народження АДРЕСА_1, за національністю араб, віросповідання іслам, мусульманин суніт, рідна мова арабська, володіє англійська, трохи російська.

Країну постійного проживання позивач залишив 24.08.2008 року авіарейсом Амман (Йорданія) - Київ (Україна), легально на підставі паспортного документу та візи, яку отримав 14.08.2008 у м. Амман (Йорданія) з метою отримання освіти. В України перебував легально до 04.10.2012 року.

31.01.2013 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду заяви та особової справи ОСОБА_1 01.03.2013 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області було прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке позивач не оскаржував.

За період з 01.03.2013 року до 08.02.2018 року ОСОБА_1 перебував на території України та не звертався за міжнародним захистом до ДМС України.

08.02.2018 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду документів щодо надання позивачеві статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, проведених співбесід Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняло висновок від 14.07.2018 року по справі № 2018OD0017, яким ОСОБА_1 відмовило у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмова мотивована тим, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду заявника з Йорданії з позиції надання міжнародного захисту в Україні. Під час перебування на Батьківщині та перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання особі додаткового захисту в Україні, відповідно до визначення п.13 ч.1 статті 1 Закону, через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За матеріалами особової справи також встановлено, що ані позивач, ані його близькі родичі не зазнавали свавільних арештів, катування або інших форм жорстокого поводження або покарання з боку державних або недержавних агентів переслідування.

Таким чином, відповідно до зазначеного висновку аналізом матеріалів особової справи ОСОБА_1 було встановлено, що повідомлені заявником факти стосовно власних переслідувань в країні громадянської належності не можуть бути визнаними підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до умов, що передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Державна міграційна служба України своїм рішенням від 17.08.2018 року № 299-18 підтримала висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та відмовила ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

17.01.2019 року ОСОБА_1 отримав повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 646 від 03.09.2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши законність дій та рішень відповідача, суд прийшов до висновку, що позов не належить до задоволення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

В свою чергу, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 5 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, суд зазначає, що згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З огляду на матеріали справи суд встановив, що ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області вперше 31.01.2013 року та вдруге 08.02.2018 року із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, при цьому до України позивач востаннє потрапив легально 24.08.2008 року, що ставить під сумнів обґрунтованість звернення ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, суд встановив, що за результатами проведених співбесід та наданих пояснень позивачем відповідач дійшов висновку про їх сумнівність.

Суд погоджується з такими висновками відповідача з огляду на наступні обставини.

Згідно з п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

З матеріалів справи вбачається, що виїзд з країни громадянської належності відбувся через бажання отримати вищу освіту на території нашої країни. Позивач не бажає повертатися до країни громадянської належності у зв'язку з побоюваннями зазнати обвинувачень у ймовірних зв'язках з представниками руху «Хамас», можливістю переслідувань з боку органів державної влади країни громадянської належності у зв'язку з зазначеною обставиною. В ході співбесід позивач зазначив, що на Батьківщині він не зазнавав переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, належності до певної соціальної групи. Зі слів позивача, його ймовірна історія переслідувань розпочалася задовго до першого звернення в 2013 році з питання набуття міжнародного захисту в Україні. Аналіз матеріалів особової справи свідчить, що він вперше звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області, знаходячись на території України приблизно з 2004-2005 років. З моменту отримання повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за розглядом особової справи № 2013OD0048 від 01.03.2013 року позивач знаходився нелегально на території України, при цьому не використав право на оскарження вказаного рішення до суду.

Під час анкетування позивач вказує, що звернення обумовлене отриманням документів, що свідчить про бажання легалізувати своє становище на території України за допомогою процедури набуття міжнародного захисту. Позивач мав можливість вільного спілкування з представниками соціальної або ж етнічної групи на території країни громадянської належності відповідно до додаткового протоколу співбесіди від 16.04.2018 року. Крім того, позивач підтвердив, що в країні його громадянської належності відсутні жодні збройні конфлікти відповідно до протоколу співбесіди від 19.02.2018 року.

При зверненні до ГУ ДМС України в Одеській області позивач зазначив, що залишив країну громадянської належності та не бажає повертатися до неї через загрозу зазнати переслідувань у зв'язку з його політичною діяльністю на території Йорданії, а також через неможливість отримання вищої освіти на Батьківщині відповідно до анкети від 12.02.2018 року та протоколу співбесіди від 19.02.2018 року. Однак, ним не були надані документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину.

Також, під час проведення співбесід, позивач не надав конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину. Позивач не зміг чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення на Батьківщину. З його слів, він ніколи не переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи, однак зазначає, що він зазнавав переслідувань на території країни громадянської належності у зв'язку з власною політичною діяльністю відповідно до анкети від 12.02.2018 року, протоколу співбесіди від 19.02.2018 року. Також, за матеріалами особової справи позивача відсутня можливість переслідування його близьких родичів за конвенційними ознаками. В той же час, рідний брат позивача ОСОБА_1 був членом руху «Хамас», проте виготовлення паспортного документу та безперешкодний перетин кордону відповідно до додаткового протоколу співбесіди від 16.04.2018 року свідчать про відсутність утисків щодо нього. Також, ймовірну загрозу для себе у випадку повернення на Батьківщину позивач вбачає у можливому переслідуванні з боку представників правоохоронних органів відповідно до протоколу співбесіди від 19.02.2018 року.

Крім того, позивач зазначив, що він не є членом жодної партії, не займався жодною діяльністю в політичних партіях, не має ніякого документального підтвердження свого членства в партії відповідно до анкети від 12.02.2018 року. Брат позивача є членом партії «Хамас» відповідно до анкети від 12.02.2018 року та протоколу співбесіди від 19.02.2018 року, однак даний факт жодним чином не підтверджує зв'язок позивача з даною партією. Крім цього, позивач не підтримує діяльність руху «Хамас» чи будь-які інші структури відповідно до протоколу співбесіди від 19.02.2018 року, додаткового протоколу співбесіди від 16.04.2018 року. Позивач не володіє інформацією чи заборонена діяльність партії «Хамас» на території Йорданії відповідно до протоколу співбесіди від 19.02.2018 року.

Під час співбесіди позивач не зміг повноцінно описати як виглядає прапор Палестини, з яким ймовірно він виходив на мітинги, а саме не може вказати про наявність інших кольорів зображених на ньому, крім зеленого, що ставить під сумнів взаємозв'язок позивача з «Хамас», не зміг зазначити, якою безпосередньо політичною діяльністю займаються його рідні, які є членами партій. Позивач повідомив, що його багато разів затримували правоохоронні органи через ймовірну причетність до діяльності партії «Хамас», однак не зазначив при цьому конкретну кількість подібних затримань, жодних дат відповідно до додаткового протоколу співбесіди від 16.04.2018 року. Позивач не може чітко пояснити, представники якого правоохоронного органу затримували його, називаючи органи служби безпеки, надалі міністерство внутрішніх справ відповідно до анкети від 12.02.2018 року та протоколу співбесіди від 19.02.2018 року, додаткового протоколу співбесіди від 16.04.2018 року.

Позивач зазначає, що ним озвучувалися певні гасла на підтримку мусульман відповідно до протоколу співбесіди від 19.02.2018 року, однак дані гасла жодним чином не вказують на підтримку ним партії «Хамас» або наявність у нього певних політичних переконань. Позивач в ході протоколу співбесіди вказав, що приймав участь в мітингах та демонстраціях протягом 10-12 класу, метою яких була підтримка Палестини відповідно до протоколу співбесіди від 19.02.2018 року, у зв'язку з цим, зі слів позивача, в нього виникали проблеми відповідно до протоколу співбесіди від 19.02.2018 року. Однак, за його ж твердженням, він не займався жодною політичною пропагандою на Батьківщині відповідно до протоколу співбесіди від 19.02.2018 року.

Позивач вказав, що уповноважені правоохоронні органи вважають його членом партії «Хамас», через що відбувалися його неодноразові затримання відповідно до протоколу співбесіди від 19.02.2018 року. Дані обставини викликали у відповідача сумніви, так як позивач мав змогу здобути повну середню освіту на території Йорданії відповідно до анкети від 12.02.2018 року. Він та члени його родини отримували допомогу в освітній та медичній сферах відповідно до додаткового протоколу співбесіди від 16.04.2018 року.

Крім того, під час співбесіди позивач повідомив, що не мав доступу до отримання вищої освіти через приписані йому політичні переконання (протокол співбесіди від 19.02.2018 року додатковий протокол співбесіди від 19.02.2018 року), однак жодного підтвердження даної обставини немає, крім стверджень позивача, який пояснює, що не міг отримати певного документу від правоохоронних органів, через що втрачав можливість вступу до вищого навчального закладу. Даним фактам суперечать обставини безперешкодного отримання двічі паспортного документу на території країни громадянської належності, задля чого необхідно було зібрати певний перелік документів відповідно до анкети від 12.02.2018 року та додаткового протоколу співбесіди від 16.04.2018 року. Крім цього, позивач без проблем залишив Йорданію для виїзду за кордон з метою навчання відповідно до анкети від 12.02.2018 року.

Також, позивачеві не висувалися жодні офіційні звинувачення на території країни громадянської належності відповідно до протоколу співбесіди від 19.02.2018 року та додаткового протоколу співбесіди від 16.04.2018 року.

Стосовно ситуації з близькими родичами, позивач вказав, що його рідний брат є членом політичного руху «Хамас», якого неодноразово затримували правоохоронні органи через його політичну діяльність, також він не міг здобути вищу освіту на Батьківщині, однак при цьому, брат позивача отримав вищу освіту на території Іраку відповідно до протоколу співбесіди від 19.02.3018 року, додаткового протоколу співбесіди від 16.04.2018 року, надалі мав змогу виїхати з країни громадянської належності до Саудівської Аравії відповідно до протоколу співбесіди від 19.02.2018 року за безперешкодно оформленим паспортним документом та безпроблемним перетином кордону Йорданії.

Крім того, батьки, молодший брат, сестри позивача мають громадянство Йорданії відповідно до додаткового протоколу співбесіди від 15.03.2018 року, додаткового протоколу співбесіди від 16.04.2018 року, проживають на території країни громадянської належності позивача, мають змогу безперешкодно перетинати кордон Йорданії в напрямку Палестини не зазнаючи жодних проблем, раніше батьки працювали за кордоном. Батьки позивача мали жовті картки, які підтверджують статус палестинського біженця, можливість отримання допомоги від держави відповідно до протоколу співбесіди від 19.02.2018 року та додаткового протоколу співбесіди від 15.03.2018 року, додаткового протоколу співбесіди від 16.04.2018 року. Молодший брат проживає в м. Айн-Баша (Йорданія), має певний заробіток, мав змогу отримати середню спеціальну освіту, має власну родину відповідно до додаткового протоколу співбесіди від 15.03.2018 року, не зазнає жодних переслідувань відповідно до додаткового протоколу співбесіди від 16.04.2018 року, не має жодних проблем з органами державної влади. Одна з сестер позивача працює, зі слів позивача, в одній з найкращих приватних лікарень Йорданії «Аль Тахассусі» (м. Амман) відповідно до додаткового протоколу співбесіди від 15.03.2018 року. Позивач регулярно підтримує зв'язок з рідними, які проживають на території країни його громадянської належності відповідно до протоколу співбесіди від 19.02.2018 року, додаткового протоколу співбесіди від 16.04.2018 року. Зі слів позивача, його найближчі рідні не мають жодного зв'язку з діяльністю руху «Хамас», байдужі до діяльності даної партії відповідно до додаткового протоколу співбесіди від 16.04.2018 року.

Позивач вказував, що коли відвідував Батьківщину, то був затриманий правоохоронними органами по приїзду відповідно до протоколу співбесіди від 19.02.2018 року, проте він оформив новий паспортний документ гр. Йорданії, при сплаті необхідної суми відкрив термінову учбову візу до України відповідно до додаткового протоколу співбесіди від 16.04.2018 року, безперешкодно виїхав з країни. Позивач перебував близько місяця на Батьківщині влітку 2008 року відповідно до протоколу співбесіди від 19.02.2018 року, додаткового протоколу співбесіди від 16.04.2018 року і за цей період відсутня жодна інформація щодо утисків або переслідувань.

Під час додаткової співбесіди позивач зазначив, що дипломатичні представництва Йорданії відмовляють йому в процедурі продовження терміну дії паспортного документу, однак не може чітко вказати причину даної відмови, а також не має підтверджуючого документа, який би засвідчував відмову відповідних дипломатичних представництв у продовженні терміну дії його паспортного документу.

Позивач не бажає повертатися на Батьківщину з метою особистого продовження терміну дії його паспортного документу через власні міркування, а також ймовірні побоювання щодо проблем за політичною ознакою, які не можна визнати правдоподібними через вищевказаний аналіз обставин.

Тобто, за матеріалами особової справи позивача спостерігаються суттєві розбіжності у його твердженнях, які вказують на елемент приховування важливих деталей, що, в свою чергу, істотно знижує рівень довіри до особи та свідчить про зловживання процедурою набуття міжнародного захисту.

Відповідно до інформації по країні громадської належності в Йорданії UNRWA (Близькосхідне агентство ООН для допомоги палестинським біженцям та організації робіт) засвідчує досить велику кількість палестинських біженців, які користуються широким включенням у соціальне та економічне життя. Організація проводить ряд заходів, спрямованих на конкретні вразливі групи осіб із захисту, що включають розширення доступу до послуг та допомоги UNRWA; зміцнення шляхів рефералів з зовнішніми постачальниками послуг; вдосконалення механізмів управління випадками; а також моніторинг, звітність та пропаганда з посадовими особами службових обов'язків з метою сприяння повазі прав палестинських біженців в Йорданії у відповідності до міжнародного права, особливо щодо прав та доступу до послуг для «колишніх Газанів» та PRS. Для короля Йорданії захист палестинського народу та надання їм допомоги у відновленні своїх прав є першочерговим питанням порядку денного міжнародного співтовариства, про що він повідомив під час Іордансько-Єгипетських переговорів. Влада Йорданії сумісно з владою Іраку проводять низку заходів, спрямованих на боротьбу проти радикальних угрупувань. Також, під час зустрічі в Міністерстві закордонних справ в Аммані міністр закордонних справ Йорданії ОСОБА_3 та його іракський колега ОСОБА_2 наголосили на важливості прогресу, досягнутого країнами у створенні законодавчої бази та укладенні угод, необхідних для посилення торгового, економічного та інвестиційного обміну, а також сприяння транскордонному руху після відкриття трансил-перехрестя.

Таким чином, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину звернення позивача з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки під час перебування в країні громадянської належності та перебуваючи поза її межами він не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по регіону походження можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні згідно з визначенням п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Надані позивачем відомості дають можливість стверджувати, що він звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто, згідно з п.F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців позивач є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці; він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру; якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Тобто, суд вважає, що рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 року № 299-18 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованим та законним.

Що стосується посилань позивача про те, що за час перебування в Україні в нього народилися діти, то суд зазначає, що у разі народження на території України дитини, яка за своїм територіальним походженням є громадянином України, батьками якої (один з батьків) є громадяни іншої держави або особи без громадянства, то це є підставою для надання їм (батькам) дозволу на імміграцію в Україну в установленому законодавством порядку.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Доводи позивача, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження впродовж розгляду справи та спростовуються наведеними в рішенні суду обставинами. Адже, згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач довів суду належними та допустимими в спірних правовідносинах доказами з посиланнями на відповідні положення законодавства про необґрунтованість позовних вимог позивача.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно з вимогами ст.139 КАС України судові витрати не стягуються.

Керуючись Конституцією України, ст.ст.2, 77, 90, 139, 242-246, 250 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_2) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код 37508470) про визнання протиправним та скасування рішення від 17.08.2018 року № 299-18, зобов'язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя М.М. Кравченко