Справа № 808/8896/15
Суддя: Новікова Інна Вячеславівна
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 квітня 2019 року Справа № 808/8896/15 Провадження №СН/280/6/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Новікової І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 , згідно якого, з урахуванням уточнення позивач просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області від 05.11.2015 №434 о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ позивача;

- визнати протиправною бездіяльність Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області щодо невидачі позивачу трудової книжки у день звільнення та дії щодо направлення позивачу інформаційного листа №26/5-5473 від 06.11.2015 саме 10.11.2015;

- визнати протиправною бездіяльність Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області щодо не ознайомлення позивача з наказом про звільнення та невидачі позивачу копії цього наказу у день звільнення;

- зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області поновити позивача на службі в Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області на посаді рівнозначній тій, яку позивач обіймав на день звільнення з органів внутрішніх справ України з 06.11.2015;

- зобов`язати Запорізьке міське управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області виплатити позивачу компенсацію за вимушений прогул з 06.11.2015 по день фактичного поновлення на службі.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 19.04.2016 у справі №808/8896/15, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13.07.2016, в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області (ліквідаційна комісія), Головного управління Національної поліції в Запорізькій області та Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області (ліквідаційна комісія) про скасування наказу, поновлення на посаді, визнання дій протиправними, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено у повному обсязі.

Проте, постановою Верховного Суду від 20.11.2018 по справі №808/8896/15 задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суд першої інстанції.

Ухвалою суду від 28.01.2019 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 26.02.2019.

В підготовчому засіданні 26.02.2019 оголошено перерву в підготовчому засіданні до 26.03.2019.

26.03.2019 в підготовчому засіданні закрито підготовче провадження та призначено судове засідання з розгляду адміністративної справи по суті на 10.04.2019.

В судовому засіданні 10.04.2019 оголошено перерву в розгляді справи до 22.04.2019.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що по 06.11.2015 він проходив службу в органах внутрішніх справ України та обіймав посаду старшого дільничного інспектора сектору дільничних інспекторів міліції Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України у Запорізькій області. Вказує, що спірним наказом від 05.11.2015 №434 о/с його було звільнено зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Позивач зазначає, що звільнення у зв`язку із скороченням штатів допускається виключно у разі неможливості подальшого використання на службі, проте, на думку позивача йому протиправно не було запропоновано іншу посаду ніж ту, що скорочено. Також, позивач вказує на те, що він виявляв бажання проходити подальшу службу в органах новоутвореної Національної поліції, проте, оскільки керівництвом жодними чином не повідомлялось механізму переведення з міліції до поліції, то відповідно позивач не мав змоги належним чином оформити відповідне бажання. Крім того, позивач вказував на те, що 06.11.2015 ним було складено та подано рапорт про подальше проходження служби в органах Національної поліції, проте, зазначений рапорт ГУ МВС України в Запорізькій області не було належним чином розглянуто, а спірний наказ про звільнення від 05.11.2015 прийнято передчасно. Вважає, що за рівнем професійних навичок та знань він мав право на продовження служби в новоутворених органах поліції, проте, відповідачами проігноровано бажання позивача продовжувати службу в органах поліції та протиправно прийнято рішення про його звільнення через скорочення штатів. Просив задовольнити позовні вимоги.

Представник позивача в судове засідання призначене на 22.04.2019 не прибув, просив розглядати адміністративну справу в порядку письмового провадження.

Відповідач ГУ МВС України в Запорізькій області проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування заперечень послався на те, що спірний наказ про звільнення відповідача зі служби в органах внутрішніх справ України прийнято у відповідності до приписів чинного законодавства України. Зазначає, що із прийняттям Верховною Радою України Закону України «Про Національну поліцію» всі працівники міліції вважаються такими, що попередженні про майбутнє вивільнення. Вказує, що всі співробітники міліції, які виявили бажання проходити подальшу службу в новоутворених органах Національної поліції повинні були висловити відповідне бажання до прийняття рішення про їх звільнення через скорочення штатів, проте, відповідач до 06.11.2015 відповідне бажання не виявив, що зумовило його звільнення зі служби в запас Збройних Сил України. Зазначає, що саме з 06.11.2015 були скорочені всі штатні посади по ГУМВС України в Запорізькій області, в т.ч. і посада яку обіймав позивач, а тому відповідач не мав об`єктивної змоги запропонувати позивачу іншу посаду. Представник відповідача вважає дії ГУМВС України в Запорізькій області правомірними та просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представники Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області та Головного управління Національної поліції в Запорізькій області в судове засідання не прибули.

Відповідно до ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною 9 статті 205 КАС України передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Згідно ч.4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для розгляду даної адміністративної справи в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи доказах.

Суд, повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши надані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, встановив наступне.

ОСОБА_1 з січня 2007 року по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ України.

З червня 2015 року ОСОБА_1 працював на посаді старшого дільничного інспектора сектору дільничних інспекторів міліції Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України у Запорізькій області та мав спеціальне звання капітана міліції.

Наказом ГУМВС України в Запорізькій області №434 о/с від 05.11.2015 «По особовому складу», згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію», позивача звільнено з органів внутрішніх справ з 06.11.2015 у запас Збройних Сил України за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Вважаючи протиправним наказ начальника ГУМВС України в Запорізькій області від 05.11.2015 №434 о/с щодо його звільнення, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст.43 Конституції України закріплено право кожного громадянина на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він обирає. При цьому, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі. Якщо ж правовідносини не врегульовані спеціальним законодавством, слід застосовувати аналогію закону, тобто використовувати правові акти, що регулюють подібні за змістом відносини (аналогія закону).

Це відповідає вимогам рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/202, згідно яких адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України (КЗпП), у якому визначено основні трудові права працівників.

З матеріалів адміністративної справи судом встановлено, що підставою для прийняття спірного наказу про звільнення позивача зі служби в ОВС став висновок ГУМВС України в Запорізькій області про те, що ОСОБА_1 , який належним чином повідомлений про майбутнє звільнення через скорочення штатів, не виявив бажання проходити подальшу службу в органах Національної поліції, що зумовило його звільнення через скорочення штатів.

Позивач, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, послався на те, що позивач мав бажання продовжити проходження служби в органах Національної поліції, проте, у зв`язку з тим, що йому не було належним чином роз`яснено порядок подачі рапорту щодо підтвердження бажання на проходження служби в Національній поліції та не запропоновано жодної посади в новоутворених органах Національної поліції, то відповідно позивач не мав змоги завчасно реалізувати відповідний намір щодо продовження проходження служби в органах Національної поліції.

Суд зазначає, що відповідно ст.18 Закону України «Про міліцію», порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Порядок та підстави проходження і припинення служби в органах внутрішніх справ регулюються Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 (далі - Положення).

Згідно з пунктом 2 Положення позивач, який мав спеціальне звання капітана міліції, відноситься до начальницького складу.

Відповідно до абзацу 5 пункту 8 Положення, дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, у тому числі, у зв`язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

Підстави звільнення зі служби в запас осіб середнього, старшого та вищого начальницького складу (з постановкою на військовий облік), визначені пунктом 64 Положення, зокрема підпункт «г» якого передбачає звільнення через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Суд зазначає, що Верховною Радою України 02.07.2015 прийнято Закон України «Про Національну поліцію» №580-VIII, який опублікований газеті «Голос України» 06.08.2015 №141-142, та набрав чинності 07.11.2015 (далі - Закон №580-VIII).

Пунктом 8 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №580-VIII визначено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Закон №580-VIII опублікований за 3 місяці до дня звільнення позивача, що відповідає вимогам статті 49-2 Кодексу законів про працю України щодо необхідності попередження працівників про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці.

У даному випадку Закон №580-VIII, який регламентує порядок звільнення з публічної служби в органах внутрішніх справ, є спеціальним законом, тому визначений у ньому спосіб попередження про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів шляхом опублікування цього Закону не потребував подальшого персонального попередження кожного працівника міліції.

Таким чином, позивач вважається належним чином попередженим про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів з 06.08.2015 дати опублікування цього Закону.

Згідно з пунктом 9 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №580-VIII, працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Аналіз положень цього пункту дає можливість зробити висновок, що пропонування посад для проходження служби в поліції здійснюється лише після виявлення працівником міліції бажання проходити службу в поліції.

Відповідно до пункту 10 цього ж Розділу, працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Вказані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

При цьому, суд не бере до уваги посилання позивача на те, що ним було виявлено бажання про проходження служби в поліції шляхом направлення 06.11.2015 засобами поштового зв`язку відповідного рапорту, оскільки відповідний рапорт повинен був бути поданий до 06.11.2015, а рапорт позивача був отриманий відповідачем лише 20.11.2015 (а.с.28, т.1).

Також, суд відхиляє посилання позивача наведені в рапорті та позові про те, що майором міліції ОСОБА_2 було відмовлено у прийнятті рапорту ОСОБА_1 , в якому останній висловив бажання проходити службу в поліції, оскільки зазначені обставини не підтверджуються належними доказами.

Відповідно до статті 7 Дисциплінарного статуту ОВС, у разі виявлення порушень законодавства, зловживань чи інших правопорушень у службовій діяльності особа рядового або начальницького складу повинна вжити заходів щодо припинення цих порушень та доповісти про це безпосередньому або старшому прямому начальникові.

Суд звертає увагу на те, що у разі якщо прямим начальником позивачу було відмовлено у прийнятті рапорту, то відповідний рапорт повинен був бути зданий до відділу діловодства (канцелярії) Ленінського РВ ГУМВС України в Запорізькій області та/або вищому за посадою керівнику невідкладно після отримання відмови у прийнятті рапорту. Проте, позивач зазначені дії не вчинив ані 06.11.2015, ані 07.11.2015, вищестоящого керівника про відмову у прийняті рапорту невідкладно не повідомив, а рапорт фактично надійшов до ГУМВС України в Запорізькій області лише 20.11.2015, доказів протилежного суду не надано, а відтак зазначений рапорт обґрунтовано не міг бути врахований ГУМВС України в Запорізькій області під час вирішення питання про звільнення ОСОБА_1 .

Стосовно видання спірного наказу про звільнення 05.11.2015, суд зазначає наступне.

Як зазначалось судом вище, з опублікуванням Закону №580-VIII працівникам міліції, які мали намір проходити службу в поліції, встановлено тримісячний строк для подання відповідної заяви. За умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, вони, за їх згодою, могли бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення або шляхом проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

В свою чергу, тримісячний строк для подання заяви щодо проходження служби в поліції завершився 6 листопада 2015 року, що не оспорювалось сторонами.

Тобто, до 06.11.2015 включно працівники міліції мали право на подання заяви щодо проходження служби в поліції.

Суд зазначає, що за загальним правилом закріпленим в чинному законодавстві України день звільнення є останнім робочим днем працівника, що свідчить про те, що позивача фактично звільнено з посади 07.11.2015, а 06.11.2015 був останнім робочим днем ОСОБА_1 .

На переконання суду, видання наказу 05.11.2015 жодним чином не порушує прав та законних інтересів позивача, оскільки в зазначеному наказі було зазначено дату звільнення з урахуванням вимог Закону №580-VIII, а тому незважаючи на видання такого наказу 05.11.2015 позивач не був позбавлений права 05.11.2015 та 06.11.2015 звернутися до керівника з рапортом про бажання проходити подальшу службу в органах поліції, а відповідний керівник був зобов`язаний розглянути такий рапорт незважаючи на прийняття наказу від 05.11.2015.

Стосовно посилань позивача на те, що позивачу не було роз`яснено порядку переходу з міліції до поліції, суд зазначає наступне.

В судовому засіданні 10.04.2019 судом в якості свідків було допитано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які на момент виникнення спірних правовідносин проходили службу разом з ОСОБА_1 .

В судовому засіданні свідки надали пояснення в яких вказали на те, що дійсно жодних роз`яснень щодо порядку переведення співробітників міліції на службу до органів Національної поліції керівництвом не надавалось. Також, свідки вказали на те, що заяви про переведення до Національної поліції писались працівниками міліції неодноразово, оскільки кожного разу надходили інші вказівки щодо змісту заяв. При цьому, свідки зазначали, що такі заяви подавались деякими працівниками і після 06.11.2015, а деякі працівники в поданих заявах не зазначали дату її написання/подання.

Проте, суд зазначає, що позивач, як особа яка проходила службу в ОВС з 2007 року, зобов`язаний був усвідомлювати хто є його прямим начальником та яким чином необхідно доповідати начальнику про всі події, сумніви та протиріччя, що виникають під час проходження служби. Так, у разі відсутності у нормативно-правових актах закріпленої форми заяви про виявлення бажання про подальше проходження служби в органах Національної поліції співробітники міліції мали повне право викласти таке бажання у довільній формі, оскільки основною метою подання такої заяви було отримання згоди від особи на працевлаштування, а інші формальності щодо перевірки відповідності особи вимогам до поліцейського та документального оформлення трудових відносин покладаються на роботодавця.

Адже форма, відповідно до вимог поваги до прав людини та принципу сприяння, не має підміняти зміст, зокрема, в ситуації, коли під час прийому документа його можна привести у відповідність до формальних вимог Закону.

Проте, суд вважає за необхідне звернути увагу на іншу обставину, яка свідчить про протиправність оскаржуваного наказу про звільнення позивача з займаної посади через скорочення штатів.

Суд зазначає, що аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що працівник міліції, посада якого скорочена, може бути прийнятий на службу до поліції, за умови його відповідності вимогам до поліцейських, одним із двох способів: шляхом видання наказу про призначення за його згодою або шляхом проходження конкурсу.

У першому випадку формою волевиявлення особи є надання згоди на призначення на посаду. При цьому, наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, тобто ініціатива керівництва. Згода особи є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком згоди є призначення особи на посаду відповідно до узгодженої пропозиції. Отже, особа, попереджена про звільнення за скороченням штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва.

Така ініціатива є обов`язковою, оскільки без неї не може бути виявлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі відповідно до підпункту «г» пункту 64 Положення №114.

У другому випадку необхідна ініціатива особи щодо участі в конкурсі. Спосіб виявлення такої ініціативи визначається порядком проведення конкурсу та може мати форму письмової заяви (рапорту).

У аспекті спірних правовідносин суд звертає увагу на те, що лише якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття певних посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття певної посади, виникають підстави для застосування пункту 10 розділу XI Закону №580-VІІІ щодо звільнення особи за скороченням штатів.

Сам факт відсутності заяви про намір продовжувати службу в органах поліції, якщо не було дотримано процедури звільнення, не може бути достатнім свідченням того, що звільнення у зв`язку зі скороченням штатів відбулось правомірно.

Слід зауважити, що Верховний Суд України в постанові від 28 жовтня 2014 року у справі №21-484а14 сформулював правову позицію, за якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Зазначена правова позиція суду узгоджується з практикою Верховного Суду, яка викладена в постановах від 18.01.2019 у справі №807/2395/15, від 23.01.2019 у справі №826/26414/15 та від 30.01.2019 у справі №826/26799/15.

Представник ГУМВС України в Запорізькій області не заперечував ту обставину, що ОСОБА_1 не пропонувались інші посади перед прийняттям рішення про його звільнення через скорочення штатів, у зв`язку із скороченням всіх штатів по ГУМВС України в Запорізькій області. Зазначена обставина також підтверджується і довідкою ГУМВС України в Запорізькій області від 18.04.2016 №65/215 (а.с.170, т.1).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що ГУМВС України в Запорізькій області протиправно та передчасно прийнято оскаржуваний наказ про звільнення позивача зі служби в ОВС через скорочення штатів, оскільки до такого звільнення не було належним чином встановлено можливість використання позивача на службі шляхом надання позивачу пропозицій щодо зайняття іншої посади.

При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу і на ту обставину, що до матеріалів адміністративної справи не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що ОСОБА_1 не відповідав вимогам встановленим Законом України «Про Національну поліцію» до поліцейських, що в свою чергу перешкоджало б його подальшому проходженню служби в підрозділах Національної поліції.

Суд зауважує, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно пункту 24 Положення, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а відтак, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

В свою чергу, як зазначив Верховний Суд в постанові від 23.01.2019 у справі №826/26414/15, ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області від 05.11.2015 №434 о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ капітана міліції ОСОБА_1 (М-128792), старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Ленінського районного відділу Запорізького міського управління, є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а позивач підлягає поновленню на попередній посаді.

Визначаючи розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, суд виходить з того, що при обчисленні належної до виплати суми застосовуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі Порядок №100)

Так, згідно з вимогами пункту 2 розділу ІІ Порядку №100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Суд зазначає, що в матеріалах адміністративної справи міститься довідка Запорізького міського управління ГУМВС в Запорізькій області від 14.04.2016 №26/7-794, яким здійснювалось матеріальне забезпечення співробітників Ленінського РВ ГУМВС України в Запорізькій області.

Відповідно до інформації наведеної у довідці Запорізького міського управління ГУМВС в Запорізькій області від 14.04.2016 №26/7-794 середньомісячне грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.09.2015 по 31.10.2015 склало 3529,21 грн., а середньоденне грошове забезпечення 115,71 грн. (а.с.168, т.1).

Згідно пункту 8 розділу ІV Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Згідно пункту 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 №6, оскільки згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

З матеріалів адміністративної справи судом встановлено, що після звільнення зі служби в органах внутрішніх справ ОСОБА_1 став на облік до Правобережного районного центру зайнятості м. Запоріжжя, як особа яку було звільнено у зв`язку із скороченням.

Крім того, судом встановлено, що після звільнення зі служби в ОВС позивач працював в Державній установі «Біленківська виправна колонія (№99)», а на даний час ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.

При цьому, судом встановлено, що розмір грошових виплат отриманих ОСОБА_1 після звільнення зі служби в ОВС та до прийняття даного судового рішення про поновлення на посаді склав:

від Запорізького міського управління ГУМВС України в Запорізькій області 4 квартал 2015 року 29531,74 грн.

від Правобережного районного центру зайнятості м.Запоріжжя 2 квартал 2016 року 1865,11 грн.; 3 квартал 2016 року 6949,25 грн.; 4 квартал 2016 року 3538,76 грн.;

від Державної установи «Біленківська виправна колонія (№99)» - 4 квартал 2016 року 1799,32 грн.; 1 квартал 2016 року 6747,65 грн.;

від Комунальної установи «Запорізька міська багатопрофільна клінічна лікарня №9» - 4 квартал 2017 року 55,55 грн.;

від Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради 2 квартал 2018 року 3000,00 грн.;

від військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 3 квартал 2017 року 4240,13 грн.; 4 квартал 2017 року 50073,32 грн.; 1 квартал 2018 року 23321,86 грн.; 2 квартал 2018 року 27370,80 грн.; 3 квартал 2018 року 52425,26 грн.; 4 квартал 2018 року 35809,08 грн.; 1 квартал 2019 року 40760,76 грн.; 24 дні квітня 2019 року 11107,68 грн.

Отже, за період вимушеного прогулу, без урахування виплат від Комунальної установи «Запорізька міська багатопрофільна клінічна лікарня №9» та Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради, позивачем отримано грошові кошти в загальному розмірі 266008,98 грн.

В свою чергу, грошова сума коштів за вимушений прогул на посаді старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Ленінського районного відділу Запорізького міського управління за період з 07.11.2015 по 25.04.2019 складає 146257,44 грн., з урахування середньоденної суми грошового забезпечення у розмірі 115,71 грн.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що сума отриманих доходів під час вимушеного прогулу перевищує суму коштів, які позивач має отримати у зв`язку із поновленням на попередній посаді, у зв`язку з чим кошти за вимушений прогул стягненню не підлягають.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області щодо невидачі позивачу трудової книжки у день звільнення та дії щодо направлення позивачу інформаційного листа №26/5-5473 від 06.11.2015 саме 10.11.2015 та вимог про визнати протиправною бездіяльності Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області щодо не ознайомлення позивача з наказом про звільнення та невидачі позивачу копії цього наказу у день звільнення.

По-перше, суд вважає за необхідне звернути увагу на ту обставину, що вищевказані позовні вимоги поглинаються вимогами про визнання протиправним наказу про звільнення та поновлення на попередній посаді, а відтак задоволення таких позовних вимог жодним чином не буде сприяти відновленню порушених прав та інтересів ОСОБА_1 .

По-друге, з матеріалів адміністративної справи встановлено та не заперечувалось представниками сторін, що позивач станом на 06.11.2015 перебував у складі СОГ Ленінського районного відділу ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, який розташований за адресою: м.Запоріжжя, вул.Кремлівська, 12-а.

В свою чергу, особова справа ОСОБА_1 знаходилась в приміщенні Запорізького міського управління ГУМВС України в Запорізькій області (м.Запоріжжя, пр.Леніна, 191), оскільки Ленінський райвідділ був структурним підрозділом саме Запорізького міського управління.

За таких обставин, вручення позивачу трудової книжки повинно було бути здійснено саме Запорізьким міським управлінням ГУМВС України в Запорізькій області.

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказ Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 №58, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно пункту 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Тобто, суд зазначає, що обов`язок роботодавця у день звільнення вручити працівнику заповнену трудову книжку та наказу про звільнення кореспондується з обов`язком працівника прибути для її отримання та отримати видану трудову книжку не залежно від того чи погоджується працівник з підставами звільнення з роботи чи ні, оскільки всі суперечки щодо правомірності звільнення повинні вирішуватися в порядку встановленому законом.

В свою чергу, роботодавець не може нести відповідальність у разі якщо особа, яка підлягає звільненню свідомо ухиляться від отримання трудової книжки навіть з підстав незгоди з правомірністю звільнення з посади, оскільки протиправність такого звільнення повинна бути доведена та встановлена у встановленому чинним законодавством порядку.

З матеріалів адміністративної справи встановлено, що 06.11.2015 позивача було знято з добового наряду у складі СОГ Ленінського РВ та повідомлено про необхідність прибуття до ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, що підтверджується рапортом начальника СКЗ Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області на ім`я начальника ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області (а.с.135, т.1).

При цьому, позивач не заперечує факт того, що його 06.11.2015 було знято з добового наряду, проте, зазначає, що його не було повідомлено про причини такого рішення, проте суд критично оцінює такі доводи позивача, оскільки у разі якщо позивач вважав, що його протиправно було відсторонено від несення служби, то відповідно повинен був звернутися до начальника Ленінського РВ та начальника ЗМУ з рапортом щодо підстав не допуску його до виконання посадових обов`язків, проте, таких звернень матеріали адміністративної справи не містять.

Також, суд вважає за необхідне звернути увагу і на ту обставину, що навіть після отримання листа ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області від 06.11.2015 №26/5-5473, в якому позивач був письмово повідомлений про звільнення та необхідність прибуття до ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, ОСОБА_1 невідкладно для отримання документів щодо звільнення не прибув.

Зазначені обставини у сукупності свідчать про відсутність протиправності дії ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області щодо невручення позивачу у день звільнення наказу про звільнення та трудової книжки.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час розгляду адміністративної справи судом встановлено, що під час прийняття спірного наказу про звільнення ОСОБА_1 зі служби в органах внутрішніх справ відповідач діяв не обґрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до п.3 ч.1 ст.371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

За таких обставин, рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Ленінського районного відділу Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 78, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 ) до Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області (69006, м.Запоріжжя, пр.Соборний, 191, ), Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області (69057, м.Запоріжжя, вул.Олександра Матросова, 29, ), Головного управління Національної поліції в Запорізькій області (69057, м.Запоріжжя, вул.Олександра Матросова, буд.29, ), про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області від 05.11.2015 №434 о/с «По особовому складу», яким звільнено з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил України за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) капітана міліції ОСОБА_1 (М-128792), старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Ленінського районного відділу Запорізького міського управління.

Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Ленінського районного відділу Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області з 07 листопада 2015 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Ленінського районного відділу Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 25.04.2019.

Суддя І.В. Новікова