Справа № 120/4886/18-а
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2019-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

26 квітня 2019 р. Справа № 120/4886/18-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Мультян Марини Бондівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Краєвської І.В.

представника позивача: Глівінської С.Й.

представника відповідача: Слісаренка В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом державного підприємства "Тульчинське лісомисливське господарство" до Головного управління ДФС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов державного підприємства "Тульчинське лісомисливське господарство" до Головного управління ДФС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 01.11.2018 року відповідачем проведено планову документальну перевірку державного підприємства "Тульчинське лісомисливське господарство" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за результатами якої складено акт перевірки № 5491/1414/00991479.

Не погоджуючись із висновками проведеної перевірки державне підприємство «Тульчинське лісомисливське господарство» подало заперечення на акт від 30.11.2018 року за №1073, за результатами розгляду якого листом Головного управління ДФС у Вінницькій області від 11.12.2018 року № 14679/10/02-32-14-14 було відмовлено в його задоволенні та прийнято податкове повідомлення-рішення № від 13.12.2018 року, яким з посиланням на порушення ст. 46, ст. 57, п. 137.3 ст.137 Податкового кодексу України підприємству донараховано грошове зобов'язання з частини чистого прибутку (доходу) господарських організацій (державних, унітарних підприємств та їх об'єднань) в сумі 2641372,00 грн і застосовано штрафну санкцію в сумі 660343,00 грн та податкове повідомлення-рішення № від 13.12.2018 року, яким з посиланням на порушення п. 44.1 ст. 44, ст. 46, ст. 57, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 137.3 ст. 137 Податкового кодексу України підприємству збільшено податкове зобов'язання з податку на прибуток у сумі 1040799,00 грн та застосовано штрафну санкцію в сумі 260200,00 грн.

Позивач вважаючи висновок контролюючого органу щодо порушення державним підприємством «Тульчинське лісомисливське господарство» положень Податкового кодексу України в частині включення до складу витрат коштів на виплату працівникам матеріальної допомоги (державні та релігійні свята, премії до Дня народження, матеріальної допомоги на соціально-побутові потреби, матеріальної допомоги на оздоровлення, премії до 8-го Березня та премії до Дня працівника лісу) в складі фонду оплати праці безпідставними та такими, що суперечать вимогам діючого законодавства України, звернулося до суду з посиланням на таке.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про оплату праці» джерелом коштів на оплату праці госпрозрахункових підприємств є частина доходу (а не чистого прибутку) та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності.

Згідно П(С)БО 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 року № 318, витрати на оплату праці входять до операційних витрат і відповідно відображаються у звітності. Згідно п. 23 П(С)БО 16 до оплати праці включається заробітна плата, премії та заохочення, матеріальна допомога, компенсаційні виплати, оплата відпусток, інші виплати на оплату праці.

Керуючись листом Міністерства фінансів України від 03.04.2007 року №31-34000-20-17/6699 позивач вказує, що відповідно до статті 75 Господарського кодексу України державні підприємства утворюють за рахунок прибутку (доходу) спеціальні (цільові) фонди, до яких, зокрема, належить і фонд матеріального заохочення працівників.

Виплати працівникам, які здійснюються за рахунок прибутку, у бухгалтерському обліку відображаються за дебетом субрахунку 443 "Прибуток, використаний у звітному періоді" і кредитом рахунку 66 "Розрахунки за виплатами працівникам".

Усі інші виплати працівникам, які не визначені розпорядчим документом про облікову політику та рішенням власника (уповноваженого органу), як такі, що виплачуються з прибутку, обліковуються відповідно до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 26 "Виплати працівникам", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28 жовтня 2003 року № 601, та включаються до складу витрат підприємства.

Крім того позивач зазначає, що фінансовим планом підприємства не передбачено створення за рахунок прибутку фонду споживання (оплати праці) інших фондів, зокрема, для виплати винагород та заохочень працівникам.

Щодо висновку контролюючого органу про нереальність господарських операцій між державним підприємством «Тульчинське лісомисливське господарство» та ФОП ОСОБА_3 позивач не погоджується та вважає такий необґрунтованим, з огляду на наступне.

Реальність господарських операцій з ФОП ОСОБА_3 підтверджується копіями первинних документів, які відповідають вимогам, що ставляться до первинних документів.

Характер наданих послуг вказує на наявність зв'язку наданих ФОП ОСОБА_3 послуг із господарською діяльністю позивача, наявність ділової мети та розумних економічних причин для здійснення таких господарських операцій. А відсутність у контрагента позивача матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру.

Тому, доводи відповідача про нереальність господарських операції із ФОП ОСОБА_3 позивач вважає безпідставними.

Тож, на переконання позивача податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню, у зв'язку з чим останній звернувся до суду.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 02.01.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено підготовче засідання.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 21.01.2019 року, відповідно до якого представник відповідача щодо заявлених позовних вимог заперечив. В обґрунтування своєї правової позиції зазначив, що проведеною перевіркою встановлено порушення ст.46, ст.57, п. 137.3 ст.137 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VІ (із змінами і доповненнями) та пункту 6 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 року № 318, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 за № 27/4248 (із змінами та доповненнями) завищено витрати, що визначається за правилами бухгалтерського обліку за період з 01.01.2014 року по 31.03.2017 рік на загальну суму 6510960,31 грн., в тому числі: з 01.01.2014 року по 31.12.2014 рік в сумі 72693,29 грн., з 01.01.2015 року по 31.12.2015 рік в сумі 1501757,15 грн., з 01.01.2016 року по 31.12.2016 рік в сумі 4206512,66 грн., з 01.01.2017 року по 31.03.2017 рік в сумі 73997,22 грн.

За період з 01.01.2014 року по 31.03.2017 рік підприємством до фонду оплати праці, бухгалтерськими проводками - Дт 23, 91, 92, 93, Кт 661 віднесено суми матеріальних заохочень, які мають особливий характер.

Відповідно до установчих документів державне підприємство «Тульчинське лісомисливське господарство» засноване на державній власності, належить до сфери управління Державного комітету лісового господарства України та входить до сфери управління Вінницького обласного управління лісового та мисливського господарства.

Наказом Міністерства фінансів України від 19.12.2006 року затверджено «Положення про порядок бухгалтерського обліку окремих активів та операцій підприємств державного, комунального секторів економіки і господарських організацій, які володіють та/або користуються об'єктами державної, комунальної власності» (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 26.12.2006 року за №1363/13237 із змінами (далі Положення №1213), яке визначає методику відображення в бухгалтерському обліку активів та операцій, які мають особливий характер, зумовлений правовим статусом державного і комунального майна та законодавчим регулюванням діяльності суб'єктів державного, комунального секторів економіки й управління об'єктами державної власності.

Відповідно до пункту 1.2 розділу IV Положення №1213 спрямування підприємствами державного, комунального секторів економіки частини чистого прибутку на квартальну і річну дату балансу відображається: на матеріальне заохочення - за дебетом субрахунку 443 "Прибуток, використаний у звітному періоді" і кредитом рахунку 66 "Розрахунки за виплатами працівникам" наводиться сума нарахованої працівникам винагороди, допомоги, премії тощо, яка обчислена відповідно до законодавства, установчих і розпорядчих документів та фінансового плану з прибутку попереднього звітного кварталу (року).

Державне підприємство «Тульчинське лісомисливське господарство» за даними бухгалтерських довідок та аналізу рахунків за період з 01.01.2014 року по 31.03.2017 рік, операції по нарахуванню працівникам та пенсіонерам заохочень, відображені в бухгалтерському обліку за наступною кореспонденцією рахунків:

Дт 23 «Виробництво», 91 «Загальновиробничі витрати» 92 «Адміністративні витрати», 93 «Витрати на збут» - Кт 66 «Розрахунки з оплати праці».

Однак на переконання відповідача, державне підприємство «Тульчинське лісомисливське господарство» повинно було зробити кореспонденції, передбачені положенням № 1213, тобто нарахувати та сплатити матеріальні заохочення за рахунок «Прибутку», а не відображати їх у складі «Витрат», тим самим зменшуючи фінансовий результат до оподаткування.

Щодо відносин з ФОП ОСОБА_3 відповідач зазначає, що державне підприємство «Тульчинське лісомисливське господарство» в періоді що підлягав перевірці здійснювало взаємовідносини з ФОП ОСОБА_3. Види діяльності: надання допоміжних послуг у лісовому господарстві; лісозаготівлі; лісопильне та стругальне виробництво.

Зазначає, що проведеним аналізом інформаційних баз даних ДФС (ІС «Податковий блок») встановлено, що в періоді у якому було здійснено взаємовідносини між платниками, тобто з 01.02.2014 року по 31.10.2015 рік ФОП ОСОБА_3, не використовувала працю найманих осіб, відомості щодо наявності у неї взаємовідносин як за трудовими договорами та і за договорами цивільно-правового характеру - відсутні.

Отже, вказує, що податкові повідомлення-рішення № від 13.12.2018 року та № від 13.12.2018 року є правомірним, а тому не підлягають скасуванню.

24.01.2019 року позивачем подано відповідь на відзив, в якій позивач зазначив про хибність тверджень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, тому просив його відхилити, а позовні вимоги задовольнити.

31.01.2019 року відповідачем було подано на адресу суду заперечення на відповідь на відзив, відповідно до якого представник відповідача щодо заявлених позовних вимог заперечив з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 20.02.2019 року продовжено строк проведення підготовчого засідання на 30 днів.

Ухвалою від 20 березня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні в задоволенні позову просив відмовити, зважаючи на правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень та обґрунтованість і відповідність висновків за результатами перевірки фактичним обставинам.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

На підставі направлень № 941, № 942, № 943, № 944, № 945 від 25.05.2017 року, виданих Головним управлінням ДФС у Вінницькій області, начальником відділу аудиту платників території обслуговування Немирівської ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області Лісевич Русланою Алімовною, головним державним ревізор - інспектором відділу аудиту платників території обслуговування Немирівської ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області Водзяновським Аркадієм Васильовичем, головним державним ревізор - інспектором відділу аудиту платників території обслуговування Немирівської ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області Непийводою Сергієм Миколайовичем, головним державним ревізор-інспектором відділу фактичних перевірок, контролю за готівковими операціями управління аудиту Калитою Олегом Вікторовичем, головним державним ревізор - інспектором відділу контрольно-перевірочної роботи юридичних осіб управління податків і зборів з фізичних осіб ТУ ДФС у Вінницькій області Проняєвим Віктором Васильовичем відповідно до ст. 20, п.75.1 ст.75, ст.77, п. 82.1 ст. 82 Податкового кодексу України, на підставі наказу Головного управління ДФС у Вінницькій області від 11.05.2017 року № 813, проведена планова виїзна документальна перевірка державного підприємства «Тульчинське лісомисливське господарство» , з питань дотримання вимог податкового, валютного законодавства та з питань єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 року по 31.03.2017 рік, відповідно до затвердженого плану (переліку питань) документальної перевірки.

За результатами перевірки складено акт № 5491/1414/00991479 від 01.11.2018 року, в якому викладені наступні порушення по державному підприємству «Тульчинське лісомисливське господарство»:

- пункту 44.1. ст. 44., статті 46, статті 57, підпункту 134.1.1 пункту 134.1. статті 134., пункту 137.3 статті 137 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року № 2755-УІ (із змінами і доповненнями), Постанови Кабінету Міністрів України №138 від 23 лютого 2011 року "Про затвердження Порядку відрахування до державного бюджету частини чистого прибутку (доходу) державними унітарними підприємствами та їх об'єднаннями" (із змінами і доповненнями), та пункту 6 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.99 N 318, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 за N 27/4248 (із змінами та доповненнями) державним підприємством "Тульчинське лісомисливське господарство" занижено податок на прибуток, що підлягає сплаті до державного бюджету за період з 01.01.2014 року по 31.03.2017 рік на загальну суму 1171964 грн., в тому числі за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 рік в сумі 131165 грн., за період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 рік в сумі 270307 грн., за період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 рік в сумі 757172 грн., за період з 01.01.2017 року по 30.09.2017 рік в сумі 13320 грн.

- абзацу а) пункту 198.1., абзацу 2 п. 198.2 статті 198. Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (із змінами і доповненнями), державним підприємством "Тульчинське лісомисливське господарство" завищено суму податкового кредиту з 01.01.2014 року по 31.05.2015 рік, в результаті чого, занижено суми сплати до бюджету ПДВ на загальну суму 48449 грн., в тому числі за квітень 2015 року в сумі 7956 грн, за травень 2015 року в сумі 13251 грн, за червень 2015 року в сумі 10619 грн, за липень 2015 року в сумі 7879 грн, за серпень 2015 року в сумі 1597 грн, за вересень 2015 року в сумі 3052 грн, за жовтень 2015 року в сумі 4 095 грн.

- постанову Кабінету Міністрів України №138 від 23.02.2011 року «Про затвердження Порядку відрахування до державного бюджету частини чистого прибутку (доходу) державними унітарними підприємствами та їх об'єднаннями» (із змінами і доповненнями) та ст. 46, ст. 57, п. 137.3 ст. 137 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VІ (із змінами і доповненнями) занижено частину чистого прибутку (доходу) що підлягає сплаті до державного бюджету за період з 01.01.2014 року по 31.03.2017 року в сумі 2906860 грн., в тому числі: з 01.01.2014 року по 31.12.2014 рік в сумі 89629 грн., з 01.01.2015 року по 31.12.2015 рік в сумі 184717 грн., з 01.01.2016 року по 31.12.2016 рік в сумі 2587005 грн., з 01.01.2017 року по 31.03.2017 рік в сумі 45508 грн.

- ст. 18, п. 51.1 ст. 51, пп. б) п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755-VІ (зі змінами та доповненнями), а саме: подання Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку за 4 кв. 2015 року, 1-4 кв. 2016 року, 1 кв. 2017 року з недостовірними відомостями.

- п. 54.2 ст. 54, п. 57.1 ст. 57, п. 176.2 ст. 176, пп. 168.1.4 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, а саме: несвоєчасне перерахування податку на доходи з фізичних осіб податковим агентом, при виплаті заробітної плати на карткові рахунки та з каси підприємства в загальній сумі 91824,69 грн., у тому числі за грудень 2016 року - 91824,69 грн.

- п. 54.2 ст. 54, п. 57.1 ст. 57, п. 176.2 ст.176, пп. 168.1.4 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, а саме: несвоєчасне перерахування військового збору податковим агентом, при виплаті заробітної плати на карткові рахунки та з каси підприємства в загальній сумі 1502,40 грн., у тому числі за грудень 2015 року - 5803,09 грн., грудень 2016 року - 12699,31 грн.

- пп. 266.1.1. п. 266.1., пп. 266.2.1. п. 266.2, пп. 266.3.1. п. 266.3., пп. 266.7.5. п. 266.7. та пп. 266.10.1. п. 10 ст. 266. Податкового Кодексу України №2755-VІ від 02.12.2010 року (зі змінами та доповненнями) державним підприємством "Тульчинське лісомисливське господарство" занижено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на загальну суму 9772,86 грн., в тому числі за 2015 рік у сумі 4668,89 грн, за 2016 рік у сумі 5103,97 грн.

Не погоджуючись із висновками проведеної перевірки державне підприємство «Тульчинське лісомисливське господарство» подало заперечення на акт від 30.11.2018 року за № 1073, за результатами розгляду якого листом Головного управління ДФС у Вінницькій області від 11.12.2018 року № 14679/10/02-32-14-14 було відмовлено в його задоволенні та прийнято податкове повідомлення-рішення № від 13.12.2018 року, яким з посиланням на порушення ст. 46, ст. 57, п. 137.3 ст.137 Податкового кодексу України підприємству донараховано грошове зобов'язання з частини чистого прибутку (доходу) господарських організацій (державних, унітарних підприємств та їх об'єднань) в сумі 2641372,00 грн і застосовано штрафну санкцію в сумі 660343,00 грн. та податкове повідомлення-рішення № від 13.12.2018 року, яким з посиланням на порушення п. 44.1 ст. 44, ст. 46, ст. 57, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 137.3 ст. 137 Податкового кодексу України підприємству збільшено податкове зобов'язання з податку на прибуток у сумі 1040799,00 грн та застосовано штрафну санкцію в сумі 260200,00 грн.

Вважаючи такі податкові повідомлення-рішення протиправними позивач оскаржив їх до суду.

Вирішуючи даний спір, суд виходив з таких мотивів та норм права.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до пп. 21.1.1 - 21.1.5 п. 21.1 ст. 21 ПК України, посадові особи контролюючих органів зобов'язані: дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати сумлінне виконання покладених на контролюючі органи функцій; забезпечувати ефективну роботу та виконання завдань контролюючих органів відповідно до їх повноважень; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій; коректно та уважно ставитися до платників податків, їх представників та інших учасників відносин, що виникають під час реалізації норм цього Кодексу та інших законів, не принижувати їх честі та гідності.

Згідно до п. 16.1.4 ст. 16 Податкового кодексу України, платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Грошове зобов'язання платника податків відповідно до пп. 14.1.39 п. 14.1 ст. 14 України - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Податкове зобов'язання згідно з п.п.14.1.156 п.14.1 ст.14 ПК України - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Відповідно до п.п 14.1.157 п. 14.1 ст. 14 ПК України податкове повідомлення-рішення - це письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов'язок платника податків сплатити суму грошового зобов'язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.

Відповідно до 14.1.164. ст. 14 Податкового кодексу України план - графік документальних виїзних перевірок - перелік платників податків, що підлягають плановій перевірці контролюючими органами у відповідний період календарного року.

Згідно 75.1. ст. 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Пунктом 75.1.2. статті 75 Податкового кодексу України визначено, що документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Відповідно до п. 77.1. ст. 77 Податкового кодексу України документальна планова перевірка повинна бути передбачена у плані-графіку проведення планових документальних перевірок.

План-графік документальних планових перевірок на поточний рік оприлюднюється на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, до 25 грудня року, що передує року, в якому будуть проводитися такі документальні планові перевірки.

Платники податків - юридичні особи, що відповідають критеріям, визначеним пунктом 43 підрозділу 4 розділу XX "Перехідні положення" цього Кодексу, та у яких сума сплаченого до бюджету податку на додану вартість становить не менше п'яти відсотків від задекларованого доходу за звітний податковий період, а також самозайняті особи, сума сплачених податків яких становить не менше п'яти відсотків від задекларованого доходу за звітний податковий період, включаються до плану-графіка не частіше, ніж раз на три календарних роки. Зазначена норма не поширюється на таких платників податків у разі порушення ними статей 45, 49, 50, 51, 57 цього Кодексу.

Пунктом 77.3. ст. 77 Податкового кодексу України забороняється проведення документальної планової перевірки за окремими видами зобов'язань перед бюджетами, крім правильності обчислення, повноти і своєчасності сплати митних платежів, податків, зборів та єдиного внеску при виплаті (нарахуванні) доходів фізичним особам податку з доходів фізичних осіб та зобов'язань за бюджетними позиками і кредитами, що гарантовані бюджетними коштами.

Відповідно до 77.4. ст. 77 Податкового кодексу України про проведення документальної планової перевірки керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу приймається рішення, яке оформлюється наказом.

Право на проведення документальної планової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки вручено під розписку або надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення копію наказу про проведення документальної планової перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки.

Згідно п. 77.6. ст. 77 Податкового кодексу України допуск посадових осіб контролюючих органі до проведення документальної планової виїзної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу. Документальна планова невиїзна перевірка здійснюється у порядку, передбаченому статтею 79 цього Кодексу.

Відповідно до п. 77.9. ст. 77 Податкового кодексу України порядок оформлення результатів документальної планової перевірки встановлено статтею 86 цього Кодексу.

Керуючись п. 86.1. ст. 86 Податкового кодексу України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

Відповідно до ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Нормами ст. 134 ПК України визначено, що об'єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Статтею 135 ПК України визначено, що базою оподаткування є грошове вираження об'єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Відповідно до вимог п. 137.3 ст. 137 ПК України відповідальність за повноту утримання та своєчасність перерахування до бюджету податку, зазначеного в пункті 57.11 статті 57 та 141.4 статті 141 цього Кодексу, покладається на платників податку, які здійснюють відповідні виплати.

Відповідно Положення «Про порядок бухгалтерського обліку окремих активів та операцій підприємств державного, комунального секторів економіки і господарських організацій, які володіють та/або користуються об'єктами державної, комунальної власності», що затверджене Наказом Міністерства фінансів України від 19.12.2006 року № 1213, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 26.12.2006 року за № 1363/13237 із змінами, яке визначає методику відображення в бухгалтерському обліку активів та операцій, які мають особливий характер, зумовлений правовим статусом державного і комунального майна та законодавчим регулюванням діяльності суб'єктів державного, комунального секторів економіки й управління об'єктами державної власності.

Норми цього Положення застосовуються підприємствами державного, комунального секторів економіки, а також іншими господарськими організаціями, які володіють та/або користуються об'єктами державної, комунальної власності. Державне підприємство "Тульчинське лісомисливське господарство" є державним підприємством, статутний капітал державного підприємства "Тульчинське лісомисливське господарство" складає 810830 грн. Засновником є Державне агентство лісових ресурсів України, якому належить 100,0 % частки у статутному капіталі підприємства (100,0 % частка державного майна).

Згідно з ч. 9 ст. 75 Господарського кодексу України прибуток державних комерційних підприємств розподіляється відповідно до затвердженого фінансового плану з урахуванням вимог чинного законодавства.

Державні й комунальні комерційні підприємства, згідно з ч. 8 ст. 75 та ч. 9 ст. 78 Господарського кодексу України, утворюють за рахунок прибутку (доходу) спеціальні (цільові) фонди, призначені для покриття витрат, пов'язаних з їхньою діяльністю. Створення таких фондів не є обов'язковою вимогою.

Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року № 108/95-ВР визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 2 структуру заробітної плати складає:

Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Інструкція зі статистики заробітної плати затверджена Наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року № 5 (Зареєстрована в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 року за № 114/8713 надає більш детальне визначення заохочувальних та компенсаційних виплат, а саме:

Винагороди та заохочення, що здійснюються раз на рік або мають одноразовий характер. Зокрема: винагороди за підсумками роботи за рік,

щорічні винагороди за вислугу років (стаж роботи);

премії, що виплачуються у встановленому порядку за спеціальними системами преміювання, виплачені відповідно до рішень уряду;

премії за сприяння винахідництву та раціоналізації, створення, освоєння та впровадження нової техніки і технології, уведення в дію в строк і достроково виробничих потужностей й об'єктів будівництва, своєчасну поставку продукції на експорт та інші;

премії за виконання важливих та особливо важливих завдань;

одноразові заохочення, не пов'язані з конкретними результатами праці (наприклад, до ювілейних та пам'ятних дат, як у грошовій, так і натуральній формі).

Мінсоцполітики листом від 13.02.2017 року №294/0/101-17-/282 «Щодо сум матеріальної допомоги, які не враховуються до зарплати для забезпеченні її мінімального рівня» з ув'язкою до п. 4 розділу III Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України 08.02.1995 року №100 визначено, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань виплачується за заявою працівника у разі скрутного матеріального становища, у зв'язку з тривалою хворобою та в інших випадках. Рішення про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань ухвалюється керівником, виходячи з обставин, викладених у заяві працівника, за наявністю коштів на це. Тобто, вона не є обов'язковою виплатою.

Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації щодо формування зобов'язань, витрат підприємства, виплат у грошовій і негрошовій формі за роботи, виконані працівниками, та розкриття її в фінансовій звітності передбачено наступними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку :

- ПСБО 11 п.11 «Зобов'язання»

- ПСБО 16 «Витрати» п.п.13 якого передбачено, що до складу прямих витрат на оплату праці включається заробітна плата та інші виплати робітникам, зайнятим у виробництві продукції, виконанні робіт або наданні послуг, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат; та п.п 23згідно з якого до складу елемента «Витрати на оплату праці» включаються заробітна плата за окладами і тарифами, премії та заохочення, матеріальна допомога, компенсацій виплати, оплата відпусток, інші витрати на оплату праці.

- ПСБО 26 «Виплати працівникам»

Відповідно до пункту 1.2 розділу IV. Положення №1213 спрямування підприємствами державного, комунального секторів економіки частини чистого прибутку на квартальну і річну дату балансу відображається: на матеріальне заохочення - за дебетом субрахунку 443 "Прибуток, використаний у звітному періоді" і кредитом рахунку 66 "Розрахунки за виплатами працівникам" наводиться сума нарахованої працівникам винагороди, допомоги, премії тощо, яка обчислена відповідно до законодавства, установчих і розпорядчих документів та фінансового плану з прибутку попереднього звітного кварталу (року) відповідно до фінансового плану.

Статтею 97 Кодексу законів про працю України та ст.15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

До перевірки державне підприємство «Тульчинське лісомисливське господарство» пред'явлено Колективний договір на 2014 - 2017 роки схвалений конференцією трудового колективу 11.04.2014 року зареєстрований Міським головою 31.07.2017 року за № 12 та рішенням виконкому № 168 від 16.07.2014 року. Згідно з Додатком № 9 розділу V «Положення про заохочувальні компенсаційні виплати працівникам державного підприємства «Тульчинське лісомисливське господарство» відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» і Галузевої Угоди постійним працівникам підприємства, виходячи з фінансових можливостей передбачаються наступні заохочувальні і компенсаційні виплати:

Заохочення у зв'язку із святами і ювілейними датами;

Виділення коштів на здешевлення лікування та проведення операцій;

Надання матеріальної допомоги при народженні дитини;

Надання матеріальної допомоги на поховання близьких родичів;

Надання матеріальної допомоги до дня народження та з нагоди одруження;

Надання матеріальної допомоги при виході на пенсію в розмірі одного посадового

окладу;

Інші виплати.

Таким чином, суд дійшов висновку, що державне підприємство «Тульчинське лісомисливське господарство» повинно нараховувати і сплачувати види матеріальних заохочень виключно за рахунок прибутку підприємства, що передбачено Положенням №1213.

Однак, державним підприємством «Тульчинське лісомисливське господарство» за даними бухгалтерських довідок та аналізу рахунків за період з 01.01.2014 року по 31.03.2017 року, операції по нарахуванню працівникам та пенсіонерам заохочень, відображено в бухгалтерському обліку за наступною кореспонденцією рахунків:

Дт 23 «Виробництво», 91 «Загальновиробничі витрати», 92 «Адміністративні витрати», 93 «Витрати на збут». - Кт 66 «Розрахунки з оплати праці».

Враховуючи вищевикладене державне підприємство «Тульчинське лісомисливське господарство» повинно було зробити кореспонденції, передбачені положенням № 1213, тобто нарахувати та сплатити матеріальні заохочення за рахунок «Прибутку», а не відображати їх у складі «Витрат», тим самим зменшуючи фінансовий результат до оподаткування.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що відповідачем правомірно застосовано до позивача штрафні (фінансові) санкцій, а тому податкове повідомлення-рішення № від 13.12.2018 року прийняте в межах повноважень податкового органу та у спосіб, що передбачений Конституцією та чинним законодавством України.

Також на підставі акту перевірки Головним управлінням ДФС у Вінницькій області винесено податкове повідомлення-рішення № від 13.12.2018 року, яким з посиланням на порушення п. 44.1 ст. 44, ст. 46, ст. 57, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 137.3 ст. 137 Податкового кодексу України підприємству збільшено податкове зобов'язання з податку на прибуток у сумі 1040799,00 грн та застосовано штрафну санкцію в сумі 260200,00 грн.

Підставою для вказаних дій послугувало те, що контрагент державного підприємства «Тульчинське лісомисливське господарство» - ФОП ОСОБА_3, за даними інформаційних баз податкового органу, не використовувала працю найманих осіб, відсутня інформація в Договорах щодо можливості залучення субпідрядників, відсутнє право володіння певними активами (як то основними засобами, в т.ч. бензопилами, деревообробними станками, тощо, які необхідні для виконання обумовленого договором виду робіт).

Суд вказує, що визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Судом встановлено, що з наданих до перевірки документів не можливо встановити реальність господарських операцій.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» №996 від 16.07.1999 року підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абз. 2 п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за №168/704 (далі - Положення №88), господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів. Первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам (п. 2.15 та п. 2.16 Положення №88).

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій. При цьому судом зроблено зауваження, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконати дії (операції) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Відповідно до вищенаведеного визначення господарська операція пов'язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу. Тобто судом зроблено висновок про те, що факт укладення договору не є належним (допустимим) доказом реальності господарський операцій, а вимагає дослідження наявності фактичного руху активів платника та його капіталу.

Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 22.03.2016 року по справі №810/6201/14 про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин: неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням податкової вигоди, якщо для даного виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку; відсутність первинних документів обліку.

У постанові Верховного Суду України від 27.06.2017 року №21-3418а16 висловлена правова позиція, згідно із якою первинні документи, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані контрагентами, які не мали можливості фактично здійснювати господарські операції, у зв'язку з відсутністю майна та інших матеріальних ресурсів, економічно необхідних для здійснення операцій з купівлі-продажу або надання послуг, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставними.

Для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством (п. 44.1ст. 44 Податкового кодексу України).

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно з постановою Верховного Суду України від 06.12.2016 р. №21-1440а16 недоведеність фактичного здійснення господарської операції (нездійснення операції) позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкової вигоди, а покупця - права на формування цієї податкової вигоди навіть за наявності правильно оформлених за зовнішніми ознаками та формою, але недостовірних та у зв'язку з цим юридично дефектних первинних документів, та незважаючи на наявність у платника податку доказів сплати продавцеві вартості товарів/послуг, якщо рух коштів не забезпечений зв'язком з господарською діяльністю учасників цих операцій. У вказаній постанові Верховний Суд України дійшов висновку про те, що встановлення, що контрагент не мав поставок сільськогосподарських товарів і не співпрацював із іншими суб'єктами господарювання, а також зважаючи на відсутність у нього земельних угідь, придатних до вирощування культур, найманих працівників, техніки, складських приміщень, що є необхідним для здійснення поставки позивачу обумовленого договором в майбутньому, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виконання вказаної господарської операції контрагентом і, відповідно, відсутність у позивача підстав для формування податкового кредиту.

Наведені у сукупності обставини та досліджені судом документи, суд вважає достатніми для висновку про те, що не можливо підтвердити реальність здійснення господарських операцій між державним підприємством «Тульчинське лісомисливське господарство» та ФОП ОСОБА_3, а господарські операції фактично не мали реального характеру, замовлення та виконання робіт оформлені лише документально та не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені укладеними договорами.

Отже, суд доходить до висновку, що подані позивачем первинні документи бухгалтерського та податкового обліку не є достатніми доказами фактичного виконання операцій; спірні господарські операції не підтверджені належними первинними документами, що в сукупності з виявленими контролюючим органом фактами щодо фіктивної діяльності контрагента позивача свідчить про безтоварність господарських операцій.

Тому, податкове повідомлення-рішення № від 13.12.2018 року є правомірним, та не підлягає скасуванню.

В силу ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України).

Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, та приймаючи їх до уваги, суд дійшов висновку про правомірність прийняття контролюючим органом оспорюваних податкових повідомлень - рішень, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні підстави для вирішення питання стосовно повернення судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: державне підприємство "Тульчинське лісомисливське господарство" (місцезнаходження: Вінницька область, м. Тульчин, вул. Відродження, 36, )

Відповідач: Головне управління ДФС у Вінницькій області (місцезнаходження: м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 7, )

Копію рішення у повному обсязі сторони можуть одержати: 26.04.2019 року.

Суддя Мультян Марина Бондівна