Справа № 140/431/19
Суддя: Мачульський Віктор Володимирович
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 року ЛуцькСправа № 140/431/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Мачульського В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення; визнання протиправним та скасування вимоги; визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

21.02.2019 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1, позивач) звернулася в суд з позовом до Головного управління ДФС у Волинській області (далі ГУ ДФС у Волинській області, відповідач) в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Волинській від 10.12.2018 № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів своєчасно не нарахованого єдиного внеску у сумі 10153,26 грн.;

- визнати протиправним та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Волинській від 10.12.2018 №Ф- про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску у сумі 90174,06 грн.;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 10.12.2018 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування у розмірі 116469,81 грн.;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від10.12.2018 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання з військового збору у розмірі 9705,81 грн.;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 10.12.2018 №, яким до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 510,00 грн. за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються податковими агентами, із доходів платника податку у вигляді зарплати;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 10.12.2018 №, яким до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 510,00 грн. за платежем адміністративні штрафи та інші санкції.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач виніс оскаржувані рішення на підставі акта від 09.11.2018 року №23487/03-20-02/НОМЕР_1 «Про результати документальної планової виїзної перевірки СПД ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на додану вартість за період з 01.09.2015 року по 31.12.2017 року».

Позивач вважає, що при проведенні перевірки підтверджено належними первинними документами факт понесення витрат при здійсненні господарських операцій в повному обсязі. Віднесення тягачів сідельних та напівпричепів вантажних до основних засобів подвійного призначення не відповідає чинному законодавству. Окрім того, податковий орган при визначенні порушень ФОП ОСОБА_1 керувався інформацією, викладеною у індивідуальній податковій консультації, яка не має жодного відношення до позивача. Вказав, що ГУ ДФС у Волинській області при винесенні оскаржуваних рішень не враховано результати оскарження висновків акта перевірки.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 26.02.2019 було відкрито спрощене позовне провадження в даній адміністративній справі без проведення судового засідання та виклику сторін (а.с.1).

У відзивах на позовну заяву від 12.03.2019 року вх. №3668/19 (а.с.87-89) та від 27.03.2019 року вх. №4742/19 (а.с.161-162) представник відповідача не погоджується з даним позовом та вважає його безпідставним. На думку представника відповідача ФОП ОСОБА_1 включено до складу валових витрат витрати, які не відповідають вимогам п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України (далі - ПК України), зокрема витрат на утримання основних засобів подвійного призначення (вантажні автомобілі, запчастини, бензин), які не можуть включатися до витрат підприємця, що передбачено пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 ПК України. Також зазначає, що позивачем за 2016-2017 роки до складу валових витрат були також включені витрати на придбання товарів, які не були реалізовані в звітному періоді і за участю яких в звітному періоді не було отримано доходу, а також які не повязані з провадженням господарської діяльності платника податків. Відтак, вважає, що контролюючим органом правомірно встановлено заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу за 2016 рік на суму 51 630,02 грн. та за 2017 рік на суму 466 013,64 грн. Крім того,ФОП ОСОБА_1 порушено вимоги пункту 161 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України у частині не нарахування, не утримання та не сплати військового збору. Враховуючи вищенаведене, представник відповідача вважає, що нарахування грошових зобовязань в оскаржуваних рішеннях здійснені ГУ ДФС у Волинській області правомірно, а тому просить в задоволенні позову відмовити повністю.

03.04.2019 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив (а.с.173-177), у якій додатково вказала, що відповідачем по справі не надано чітких пояснень та належних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги.

08.04.2019 від представника позивача надійшли заперечення на відзив (а.с.180) у якому останній підтримав свою позицію яка викладена у відзиві та просив суд в задоволенні позову відмовити.

Сторони скористались своїм правом, щодо подачі заяв по суті справи.

Відповідно до частини пятої статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець у виконавчому комітеті Луцької міської ради 01.03.1995, про що зроблено реєстраційний запис під № 0060850.

У період за який проводилась перевірка, а саме з 01.01.2015 по 31.12.2017, ФОП ОСОБА_1 була самозайнята особа та здійснювала господарську діяльність, перебуваючи на загальній системі оподаткування та була платником податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності, єдиного внеску, військового збору, податку на додану вартість та здійснювала діяльність: вантажний автомобільний транспорт.

Як слідує з матеріалів справи посадовими особами ГУ ДФС у Волинській області в період з 12.10.2018 року по 02.11.2018 року проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на додану вартість за період з 01.09.2015 року по 31.12.2017 року, за результатами якої складено акт від 09.11.2018 року №23487/03-20-02/НОМЕР_1 (а.с.10-24).

Згідно інформації, наявної в базах даних ГУ ДФС у Волинській області та документів, які були надані для перевірки підприємцем, в приватній власності ОСОБА_1 є рухоме майно, а саме: 6 транспортних засобів, 3 вантажних сідловин тягачі та 3 причепа бортових.

Перевіркою встановлено, крім іншого, порушення ФОП ОСОБА_1:

- п.177.2, п.177.4, п.п.177.4.5 п.п.177.4.6. п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України (із змінами та доповненнями), внаслідок чого занижено податок на доходи фізичних осіб на загальну суму 93175,85 грн., в т.ч. за 2016р. на суму 9293,40 грн. та за 2017р. на суму 83882,45 грн.;

- п.2 ч.1 ст.7, п.2,3,9 ст.9 розділу III Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI, внаслідок чого занижено єдиний соціальний внесок на загальну суму 90174,06 грн., а саме за 2016р. на 11358,57 грн. та за 2017р. на 78815,49 грн.;

- пп. 162.1.1 п. 162.1 ст. 162, пп. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163, пп. 164.1.3. п. 164.1 ст. 164, підпункт 1.3 пункт 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено військовий збір на загальну суму 7764,65 грн., в т.ч. за 2016р. на суму 774,45 грн. та за 2017р. на суму 6990,20 грн.;

- п.189.1 ст.189, п.198.5 «г» ст.198 та п.199.1 ст.199, п.200.4 ст.200 Податкового Кодексу України (зі змінами і доповненнями) та вимог Наказу Міністерства фінансів України 28 січня 2016 року №21 «Про затвердження форм та Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість» (у редакції наказу Міністерства фінансів України 23 лютого 2017 року № 276), внаслідок чого занижено рядок 19, 20, 21 на суму 3034,00 грн. декларації з податку на додану вартість за грудень 2017 року;

- підпункту 1.2, 1,4 пункт 16-1 підрозділу 10 розділу XX, пп. 168.1.2, 168.1.4 п.168,1 ст.168 та пп.«а» п. 176.2 ст.176 Податкового кодексу України (із змінами та доповненнями), внаслідок чого при нарахуванні (виплаті) оподатковуваних доходів платникам податку не перераховано до бюджету у встановлені Податковим кодексом України терміни військовий збір за травень 2016р. в сумі 90 грн. та червень 2016р. в сумі 90 грн.;

- пп.14.1.180 п.14.1 ст.14, ст.46, п.51.1 ст.51, пп. б п.176.2 ст.176 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року №2755-УІ та «Порядок заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 13.01.2015р. №4, а саме не відображення в податкових розрахунках суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку за період з 01.01.2015р. по 31.12.2016р. інформації про нарахування та виплату доходів постачальникам товарів, робіт (послуг);

- п.22.1 статті 22, п.63.3 ст. 63 ПКУ та п. 8.4 розділу VIII Порядок обліку платників податків і зборів, затверджений наказом Міністерства фінансів України 09 грудня 2011 року №1588 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 22 квітня 2014 року №462), зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14 травня 2014 р. за №503/25280, а саме не подання Повідомлення за формою №20-ОПП.

За результатом проведеної перевірки, на підставі акта перевірки від 09.11.2018 року № 23487/03-20-13-02/НОМЕР_1 ГУ ДФС у Волинській області було прийнято рішення № від 10.12.2018, податкові повідомлення-рішення №, №, №, № від 10.12.2018 та вимогу №Ф- від 10.12.2018 про сплату боргу (недоїмки).

ФОП ОСОБА_1 оскаржено в адміністративному порядку висновки акта перевірки та винесені на підставі такого акта перевірки рішення та вимогу до ДФС України, скарги від 26.12.2018 (а.с.29-37).

28.01.2019 рішенням №4391/6/99-99-11-05-02-25 про результати розгляду скарг щодо скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, скарги ФОП ОСОБА_1Ю залишено без задоволення (а.с.38-39).

Рішенням від 10.12.2018 № ГУ ДФС у Волинській області збільшено позивачу суму грошового зобов'язання за платежем штрафні санкції за донарахування відповідним органом доходів і зборів своєчасно не нарахованого єдиного внеску у сумі 10 153,26 грн. (а.с.8)

Відповідно до податкового повідомлення-рішення від 10.12.2018 року № контролюючий орган збільшив ФОП ОСОБА_1 суму грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 116 469,81 грн.(а.с.57).

Податковим повідомленням-рішення від 10.12.2018 року № збільшено позивачу суму грошового зобов'язання за платежем військовий збір за податковими зобовязаннями на загальну суму 9705,81 грн. (а.с.58).

Крім того, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 10.12.2018 року № про застосування штрафних санкцій за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами із доходів платника податку у вигляді заробітної плати на загальну суму 510,00 грн. (а.с.59).

Податковим повідомленням-рішення від 10.12.2018 року № збільшено позивачу суму грошового зобов'язання за платежем штрафні санкції на загальну суму 510,00 грн. (а.с.61).

Також ГУ ДФС у Волинській області винесло вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10.12.2018 року №Ф-, відповідно до якої контролюючий орган вимагає сплатити суму недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообовязкове державне соціальне страхування в сумі 90 174,06 грн. (а.с.9).

ФОП ОСОБА_1 оскаржено в адміністративному порядку висновки акта перевірки та винесені на підставі такого акта перевірки рішення та вимогу до ДФС України, скарги від 26.12.2018 (33-37).

28.01.2019 рішенням №4391/6/99-99-11-05-02-25 про результати розгляду скарг щодо скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, скарги ФОП ОСОБА_1Ю залишено без задоволення (а.с.38-39).

Позивачем також оскаржено в адміністративному порядку податкові повідомлення-рішення від 10.12.2018 №, №, №, № (скарги №1,№2,№3 та №4) проте, рішенням ДФС України від 25.02.2019 №9016/6/99-99-11-05-01-25 скарги ФОП ОСОБА_1Ю також залишено без задоволення, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення без змін (а.а.72-74).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються Податковим кодексом України (далі ПК України).

Позивач є платником податку на доходи фізичних осіб в розумінні статті 162 Податкового кодексу.

Об'єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України (пункт 163.1 статті 163 ПК України.).

Згідно із пунктом 164.1 статті 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених відповідним розділом Кодексу. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. У разі використання права на податкову знижку базою оподаткування є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом зменшення загального оподатковуваного доходу з урахуванням пункту 164.6 цієї статті на суми податкової знижки такого звітного року.

Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу.

Статтею 177 ПК України встановлено порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.

Так, пунктом 177.2 статті 177 ПК України визначено, що об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Водночас, підпунктами 177.4.5, 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 ПК України передбачено, що не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов'язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів.

Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості).

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об'єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Таким чином, наведеними нормами урегульовано порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності на загальній системі оподаткування, при цьому види основних засобів подвійного призначення визначені підпунктом 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 ПК України - це земельні ділянки, об'єкти житлової нерухомості, легкові та вантажні автомобілі.

Згідно з пунктом 161 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір у розмірі 1,5 відсотків об'єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Відповідно до підпункту 161.1.1 пункту 161 ПК України платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 Податкового кодексу, а саме фізична особа - резидент (нерезидент), яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Крім того, підпунктом 161.1.5 пункту 161 ПК України передбачено, що відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені статтею 171 ПК України.

Даючи оцінку податковим повідомленням-рішенням, суд зазначає таке.

Податковим повідомленням-рішенням від 10.12.2018 року № позивачу збільшено грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 116 469,81 грн.

Податковим повідомленням-рішенням від 10.12.2018 року № позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем військовий збір за податковими зобовязаннями на загальну суму 9705,81 грн.

Судом встановлено, що висновки контролюючого органу про заниження податку на доходи фізичних осіб та військового збору ґрунтуються на тому, що, на думку відповідача, ФОП ОСОБА_1 завищено витрати за 2016 рік та 2017 рік, за рахунок включення до складу витрат, пов'язаних з провадженням господарської діяльності, витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення - вантажних автомобілів (сідельних тягачів та напівпричепів), а саме вартості придбаних запасних частин за 2016 рік на суму 51 630,02 грн. та 2017 рік на суму 466 013,64 грн.

Окрім цього, судом встановлено, що у сторін відсутній спір щодо наявності первинних документів, які підтверджують факт понесення витрат, у зв'язку з чим судом не надається оцінка первинним документам по вказаним операціям.

Поняття термінів, пов'язаних з автомобільним транспортом визначено Законом України від 05.04.2001 №2344-ІІІ «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон № 2344-ІІІ).

Відповідно до статті 1 Закону № 2344-ІІІ автомобіль - колісний транспортний засіб, який приводиться в рух джерелом енергії, має не менше чотирьох коліс, призначений для руху безрейковими дорогами і використовується для перевезення людей та (чи) вантажів, буксирування транспортних засобів, виконання спеціальних робіт.

Автомобільний транспортний засіб - колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій.

При цьому автомобіль вантажний - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів.

Автомобіль легковий - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення пасажирів з кількістю місць для сидіння не більше ніж дев'ять з місцем водія включно.

Відповідно до Закону №2344-ІІІ напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.

Таким чином, причіп за своїм призначенням не виконує функції щодо перевезення людей чи вантажів та виконує функції тягача. Вказане свідчить про протиправність висновків контролюючого органу щодо віднесення причепів до основних засобів подвійного призначення.

Представник податкового органу у відзиві визначив, що причепи, які використовувались ФОП ОСОБА_1 у господарській діяльності та витрати щодо обслуговування яких були включені позивачем до витрат за 2016 рік та 2017 рік, не відносяться до вантажних автомобілів.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про протиправність висновків ГУ ДФС у Волинської області про завищення ФОП ОСОБА_1 витрат за 2016 та 2017 роки за рахунок включення до витрат вартості придбання запасних частин до причепів, та як наслідок визначення податкового зобов'язання на підставі таких висновків.

Щодо сідлових тягачів, то стаття 1 Закону № 2344-ІІІ не містить визначення терміну сідловий тягач.

Згідно з Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності (далі - УКТЗЕД), затвердженої Законом України «Про Митний тариф України» від 19.09.2013 № 584-VI, сідловий тягач належить до товарної позиції трактори колісні для напівпричепів (код 870120). При цьому трактор не відноситься ні до вантажних, ні до легкових автомобілів.

Тому висновок контролюючого органу про віднесення сідлових тягачів до вантажних автомобілів не ґрунтується на чинному законодавстві.

На необхідності дотримання судами правил вирішення колізій у податковому законодавстві на користь платника податків наголошено в остаточному рішенні Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України».

Згідно з яким, Європейський суд дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статті 1 Першого протоколу до конвенції, зокрема, у зв'язку з тим, що національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника - платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що висновки відповідача про безпідставне включення ФОП ОСОБА_1 до складу витрат, пов'язаних з провадженням господарської діяльності, вартості придбаних запасних частин для сідловин тягачів та причепів на загальну суму 517 643,66 грн. не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Тому податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Волинській області від 10.12.2018 року № та як наслідок податкове повідомлення рішення від 10.12.2018 року № є протиправними та підлягають скасуванню, а позовні вимоги в цій частині - до задоволення.

Стосовно вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 10.12.2018 року №Ф- на суму 90 174,06 грн., та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 10.12.2018 № на суму 10 153,26 грн. то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 8 липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) визначаються правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Частиною 1 статі 4 Закону № 2464-VI визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується, для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом ( частина 3 статті 7 Закону № 2464-VI).

Відповідно до частини 5 статті 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 % до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (ч. 2 ст. 9 Закону № 2464-VI).

Згідно з частиною 3 статті 9 Закону № 2464 обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску.

Відповідно до частини 8 статті 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом № 2464 є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Відповідно до частин 4 статті 25 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Відповідно до пункту 11 частини 3 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 % суми донарахованого єдиного внеску.

Судом встановлено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 10.12.2018 року №Ф- сформована на підставі картки особового рахунку платника податків - ФОП ОСОБА_1, відомості у яку внесено на підставі висновків контролюючого органу, викладених у акті перевірки від 09.11.2018 №23487/03-20-13-02/НОМЕР_1, згідно з якими позивачем занижено суму єдиного внеску з сум доходу, на який нараховується єдиний внесок за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 на загальну суму 90 174,06 грн.

Рішенням про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 10.12.2018 № до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 10 153,26 грн., виходячи із суми чистого оподатковуваного доходу, що є базою нарахування єдиного внеску за 2016 рік, 2017 рік на загальну суму 517 643,66 грн.

Враховуючи наведене вище, оскільки судом не встановлено з боку ФОП ОСОБА_1 заниження податку з доходів фізичних осіб від провадження підприємницької діяльності за 2016 - 2017 роки., відповідно це призвело до безпідставного донарахування військового збору та єдиного внеску, тому наведені вище доводи стосуються і встановленого заниження суми утриманого військового збору з суми чистого оподатковуваного доходу та заниження сум єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу від підприємницької діяльності. Оскільки є безпідставним донарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, то відсутні підстави для застосування до ФОП ОСОБА_1 штрафних санкцій в розмірі 10 153,26 грн. згідно п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

З огляду на встановлені судом фактичні обставини справи та висновок суду про протиправність вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 10.12.2018 року №Ф-, протиправним є і рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 10.12.2018 №, яким до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 10 153,26 грн., виходячи із суми 90 174,06 грн.

Відповідно і податкові повідомлення-рішення від 10.12.2018 року № та №, якими позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем штрафні санкції на загальну суму 10 200,00 грн. також підлягають скасуванню.

Відповідно до вимог частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не подано належних доказів правомірності прийняття оскаржуваних рішень.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши оскаржувані повідомлення-рішення, вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску рішення, суд дійшов переконання, що такі прийняті відповідачем без урахування вимог ПК України та з порушенням передбачених статтею 2 КАС України принципів.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в цілому, а тому позов слід задовольнити повністю.

Відповідно до вимог статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з пунктом 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частинами першою, третьою статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат субєкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини пятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є субєктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень. При цьому склад та розміри витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, належать до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин необхідні договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, повязаних з наданням правової допомоги, оформлені в установленому порядку.

В позовній заяві та заяві про зміну позовних вимог позивач зазначила попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс та очікує понести у звязку із розглядом справи полягає у сплаті судового збору згідно доданих квитанцій та витрат на правову допомогу в розмірі 20 000,00 грн.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують оплату ОСОБА_1 за правову допомогу в сумі 20 000,00 грн. та станом на день розгляду справи, ні позивачем, а ні її представником, не надано суму документальне підтвердження оплати вартості наданих послуг на суму 20 000,00 грн. відтак, відсутні підстави для стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20 000,00 грн.

Позивач при зверненні до суду з даним позовом сплатив судовий збір у сумі 2 275,20 грн., що підтверджується квитанціями від 18.02.2019 №0.0..1 (а.с.2) та №37 від 12.03.2019 (а.с.86), а також виписками про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с.182-183).

Оскільки суд задовольняє позов, то на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача згідно з частиною першою статті 139 КАС України підлягають відшкодуванню лише документально підтверджені витрати, повязані із розглядом цієї справи, у сумі 2 275,20 грн.

Керуючись статтями 6-10, 14, 72-77, 90, 132, 139, 159, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення; визнання протиправним та скасування вимоги; визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Волинській від 10.12.2018 №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Волинській від 10.12.2018 №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Волинській від 10.12.2018 №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Волинській від 10.12.2018 №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Волинській від 10.12.2018 №.

Визнати протиправним та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Волинській від 10.12.2018 №Ф-.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Волинської області (43010, Волинська область, місто Луцьк, майдан Київський, будинок 4, ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (43024, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати в сумі 2 275,20 грн. (дві тисячі двісті сімдесят пять гривень двадцять копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Суддя В.В.Мачульський