Справа № 2а/0570/8678/2012
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2019-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Київ

23 квітня 2019 року

справа №2а/0570/8678/2012

адміністративне провадження №К/9901/6021/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Ханової Р.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Гончарової І.А., Олендера І.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2013 року у складі суддів Нікуліна О.А., Лях О.П., Попова В.В.

у справі № 2а/0570/8678/2012

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України в м. Слов'янську та Слов'янському районі, третя особа відділ державної виконавчої служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області

про визнання незаконною вимоги про сплату боргу,

У С Т А Н О В И В :

У 2012 році ОСОБА_1 (далі - позивач у справі) звернувся до суду із позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Слов'янську та Слов'янському районі (далі - УПФУ, відповідач у справі), про визнання незаконною вимоги про сплату страхових внесків від встановленої суми доходу, з мотивів протиправності її прийняття.

Постановою від 10 серпня 2012 року Донецький окружний адміністративний суд позов задовольнив, визнав незаконною та скасував вимогу Управління Пенсійного фонду України в м. Слов'янську та Слов'янському районі № Ф-2152-У від 3 вересня 2010 року.

Приймаючи рішення суд апеляційної інстанції зазначив, що висновок пенсійного органу про те, що дохід позивача за 2009 рік у розмірі 215730 грн є доходом особи, яка забезпечує себе самостійно, пов'язаним безпосередньо з діяльністю цієї особи не знайшов свого підтвердження в ході розгляду справи та спростовується доказами по справі.

Донецький апеляційний адміністративний суд постановою від 25 червня 2013 року скасував рішення суду першої інстанцій та відмовив у задоволені позову. При прийнятті рішення суд апеляційної інстанції виходив з того, що наявність будь-якої цивільно-правової угоди не підтверджена позивачем жодним чином. Протягом 2009 року позивач здійснював підприємницьку діяльність, отже надання послуг інший особі відбувалося в межах вказаного виду діяльності, таким чином прийняття відповідачем вимоги про сплату боргу від 03 вересня 2010 року є правомірним.

У березні 2019 року позивач подав касаційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову цього суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач заперечує проти доводів позивача та вважає касаційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Касаційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України.

Верховний Суд, переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, вбачає підстави для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що 1 червня 2010 року до Управління Пенсійного фонду України в м. Слов'янську та Слов'янському районі надійшов лист від ОСОБА_2, в якому останній повідомляв відповідача, що позивач отримав дохід за виконані роботи в розмірі 215730 грн та не сплатив з нього страхові внески до Пенсійного фонду.

Позивач зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності, є платником єдиного податку, за різновидом діяльності - «Роздрібна торгівля непродовольчими товарами».

Відповідачем листом надіслана пропозиція надати пояснення щодо отриманого доходу, який вручений особисто позивачу 22 червня 2010 року. Позивач надав усні пояснення щодо отриманого доходу та завірену копію декларації про доходи отримані в інших місцях не за місцем основної роботи, в якій зазначена сума отриманого доходу за 2009 рік у розмірі 215730 грн.

Згідно листа Слов'янської ОДПІ від 20 липня 2010 року № 29731-17-113-4 (відповідь на запит УПФУ від 15 липня 2010 року № 14336/02) позивач не надав уточнюючу декларацію як платник єдиного податку, тобто отриманий дохід у розмірі 215730 грн не внесений ним в декларацію про доходи від зайняття підприємницькою діяльністю. На підставі викладеного відповідач дійшов висновку, що позивачу відповідно до частини 4 статті 11 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та пункту 2.1.5, пункту 4.3. Інструкції № 21-1 необхідно сплатити страхові внески від встановленої суми доходу, як особі, що забезпечує себе роботою самостійно та прийняв вимогу № Ф-2152-У від 3 вересня 2010 року на суму 40726 грн 44 коп.

Судом першої інстанції встановлено, що спірна сума доходу передана позивачу від ОСОБА_2, як фізичній особі за виконання об'єму робіт по об'єктам м. Святогорська по договору цивільно-правового характеру (договору підряду).

Договору на добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування в порядку статті 12 Закону України № 1058 позивач не укладав.

Доходи, які він отримав окремо від своєї підприємницької діяльності зазначені ним окремо в звітах за перший та другий квартал 2009 року до податкового органу.

Відповідно до частин першої та другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

При вирішенні питання щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права до спірних правовідносин, Суд виходить з наступного.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел встановлює Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 9 липня 2003 року (тут та надалі в редакції, яка діяла на час прийняття спірної вимоги).

При прийнятті спірної вимоги ПФУ керувався частиною 4 статті 11 вищезазначеного Закону, відповідно до якої загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають особи, які забезпечують себе роботою самостійно - займаються адвокатською, нотаріальною, творчою та іншою діяльністю, пов'язаною з отриманням доходу безпосередньо від цієї діяльності.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач зареєстрований як особа, що здійснює підприємницьку діяльність, тобто він є особою, яка самостійно забезпечує себе роботою, пов'язаною з отриманням доходу.

В той же час, як встановлено судом першої інстанції та не спростовано УПФУ у запереченнях до касаційної скарги позивач зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності, є платником єдиного податку, за різновидом діяльності - «Роздрібна торгівля непродовольчими товарами».

Судом першої інстанції встановлено, та не поставлено під сумнів доводами УПФУ, що спірна сума доходу передана позивачу, як фізичній особі за виконання об'єму робіт по об'єктам м. Святогорська по договору цивільно-правового характеру.

Те, що дохід отримала саме фізична особа, а не фізична особа-підприємець доводить зокрема спірна вимога від 3 вересня 2010 року, копію якої долучено відповідачем до відзиву до касаційної скарги, і на яку посилається позивач у касаційній скарзі. Вказана вимога винесена ОСОБА_1, як фізичній особі.

За таких обставин, Суд не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що оскільки протягом 2009 року позивач здійснював підприємницьку діяльність, то надання послуг інший особі відбувалося в межах вказаного виду діяльності.

Частиною 1 статті 11 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають громадяни України, які працюють, зокрема, у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру.

За приписами частини 1 статті 14 вищезазначеного Закону страхувальниками відповідно до цього Закону є роботодавці.

Як встановлено пунктом 6 частини 2 статті 17 того ж Закону страхувальник зобов'язаний нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.

Враховуючи вищевикладене, Суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що у спірних правовідносинах позивач відповідно до пункту 1 частини 1 статті 11 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виступав у ролі застрахованої особи, що виконала певні роботи за договором підряду. В свою чергу відповідно до пункту 1 частини 1 статті 14 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» страхувальником у спірних правовідносинах виступав ОСОБА_2, який за договором підряду використовував працю фізичної особи.

Враховуючи встановлені у цій справі обставини, Верховний Суд визнає, що суд першої інстанції, на відміну від суду апеляційної інстанції, здійснив їх комплексне дослідження, правильно застосував норми матеріального права та надав їм системне тлумачення, відтак судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Суд визнає, що суд апеляційної інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого касаційна скарга Підприємця підлягає задоволенню, а рішення суду апеляційної інстанції скасовується.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2013 року у справі № 2а/0570/8678/2012 скасувати.

Залишити в силі постанову Донецького окружного адміністративного суду від 10 серпня 2012 року у справі № 2а/0570/8678/2012.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р.Ф. Ханова

Судді: І.А. Гончарова

І.Я. Олендер