Справа № 500/2494/18
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/2593/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Підволочиської селищної ради Підволочиського району Тернопільської області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Підволочиської селищної ради Підволочиського району Тернопільської області про скасування рішення, визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити дії,

суддя у І інстанції Подлісна І.М.,

час ухвалення рішення 16 год. 11 хв.,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

дата складення повного тексту рішення 28 грудня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

19 листопада 2018 року ОСОБА_2 звернулося до суду із адміністративним позовом, у якому просив:

визнати протиправним та скасувати рішення Підволочиської селищної ради Підволочиського району Тернопільської області (далі Підволочиська СР) № 2643 від 8 жовтня 2018 року «Про виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23.04.2018 р.»;

визнати протиправною бездіяльність Підволочиської СР по розгляду клопотання ОСОБА_2;

зобовязати Підволочиську СР прийняти рішення про надання ОСОБА_2 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки по вул. Шевченка, 8 у смт. Підволочиськ Підволочиського району Тернопільської області орієнтовною площею 0,2150 га, на якій знаходиться належний йому комплекс будівель і споруд, для їх обслуговування.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2018 року у справі № 500/2494/18 позов було задоволено повністю.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що позивач з огляду на приписи статті 92 Земельного кодексу України (далі ЗК) має право на отримання земельної ділянки в користування на умовах оренди з оформленням органом місцевого самоврядування документів згідно з чинним земельним законодавством.

Відмова Підволочиської СР у наданні дозволу ОСОБА_2 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки по вул. Шевченка, 8 смт. Підволочиськ орієнтовною площею 0,2150 га рішенням № 2643 від 8 жовтня 2018 року є незаконною. Обраний позивачем спосіб захисту в частині зобов'язання відповідача прийняти рішення про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки в оренду є правильним і таким, що забезпечить повний захист порушених прав.

У апеляційній скарзі Підволочиська СР просить зазначене судове рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі. Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що у оскаржуваному рішенні суд надав оцінку належності виконання судового рішення від 23 квітня 2018 р року у справі № 819/63/18 і наполягає на тому, що спірні правовідносини трансформувались у правовідносини з приводу виконання судового рішення, що набрало законної сили. Тому суд мав би відмовити у відкритті провадження за даною позовною заявою ОСОБА_2 на підставі пункту 1 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення Підволочиської СР № 2643 від 8 жовтня 2018 року вважає законним та ухваленим у межах дискреційних повноважень.

У поданому апеляційному суду відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 звертає увагу апеляційного суду на помилковість посилань апелянта на те, що спірні правовідносини врегульовані розділом IV Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС). Наполягає на тому, що у тексті оспорюваного рішення відповідача не наведено підстав відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою, визначених частиною 3 статті 123 ЗК. Законність набуття ним права власності на обєкти нерухомого майна по вул. Шевченка, 8 у смт. Підволочиськ підтверджена постановою Верховного Суду від 5 лютого 2018 року у справі № 604/917/15-ц, а твердження апелянта про невідповідність місця розташування земельної ділянки спростовується матеріалами справи.

Представник Підполочиської СР у судовому засіданні апеляційного суду підтримав вимоги, викладені у апеляційній скарзі. Просив скасувати рішення суду першої інстанції у даній справі та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2

Представник ОСОБА_2 у ході апеляційного розгляду заперечила обґрунтованість доводів апелянта. Просила залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Згідно із статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Згідно із частиною 1 статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За визначенням пункту 7 частини 1 статті 4 КАС субєкт владних повноважень орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Водночас, визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Положеннями пункту «б» частини 1 статті 80 ЗК визначено, що субєктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Частиною 1 статті 116 ЗК встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до частини 1 статті 122 ЗК сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Разом із тим, згідно із частиною 1 статті 120 ЗК у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною 1 статті 377 Цивільного кодексу України (далі ЦК) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Таким чином, системний аналіз вказаних правових норм, на думку апеляційного суду, дає підстави для висновку, що набуття певного речового права на земельну ділянку особою, яка набула права власності на нерухоме майно, на ній розміщене, відбувається шляхом переходу від попереднього власника нерухомого майна в тому ж обсязі, або відповідно до рішення органу місцевого самоврядування.

Приписами частини 1 статті 78 КАС встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 4 статті 78 КАС передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до постанов ОСОБА_3 Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 604/835/15-ц та від 03 жовтня 2018 року у справі № 661/3925/16-а 31 липня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, згідно з умовами якого останній прийняв у дар комплекс будівель і споруд ринку, що знаходяться на вул. Шевченка, 8 у смт. Підволочиськ у Тернопільської області. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, вказане нерухоме майно, в тому числі торговий павільйон з адміністративним приміщенням загальною площею 413,5 кв. м, торговий павільйон із складськими приміщеннями загальною площею 135,00 кв. м, вбиральня загальною площею 71,00 кв. м, два торгових піднавіси загальною площею 103,4 кв. м, а всього загальною площею 722,9 кв. м, належить ОСОБА_2 Попереднім власником вказаного комплексу будівель та споруд ринку було Підволочиське РСТ, якому на підставі рішення Підволочиської СР від 27 серпня 1997 року видано державний акт на право постійного користування землею серії І-ТР № 001084 від 01 вересня 1997 року на земельну ділянку площею 0,221 га, що знаходиться на вул. Шевченка, 8 у смт. Підволочиськ Тернопільської області, яка зменшена рішенням органу місцевого самоврядування від 08 грудня 2006 року на 60,00 кв.м. Будь-які зміни щодо землекористувача з 1997 року Підволочиською СР не вносились.

Вказані обставини не заперечуються учасниками справи і у ході апеляційного розгляду.

Під час визначення предметної юрисдикції даної справи апеляційний суд виходить із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернувся позивач, заявлених ним вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом із тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що предметом позову у даному випадку є не оскарження процедури прийняття рішення субєктом владних повноважень, який є розпорядником земельних ділянок, а забезпечення можливості набуття речового права на земельну ділянку під обєктом нерухомості, що належить позивачу на праві власності, тобто захист приватного майнового інтересу, а отже правовідносини, повязані з прийняттям та реалізацією такого рішення підпадають під визначення приватноправових.

Додатково на наявність цивільного спору між учасниками справи вказує те, що у липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом у порядку цивільного судочинства, у якому просив визнати незаконною відмову Підволочиської СР у оформленні права землекористування під обєктом приватної власності комплексом будівель і споруд ринку загальною площею 722,90 м2 на вул. Шевченка, 8 у смт. Підволочиськ Тернопільської області; визнати за ним право користування земельною ділянкою площею 0,215 га за цією ж адресою. Вказана справа № 604/835/15-ц розглядалася судами різних інстанцій за правилами цивільного судочинства і постановою ОСОБА_3 Верховного суду від 20 березня 2019 року передана на новий розгляд до суду першої інстанції за тими ж правилами судочинства.

Відповідно до положень частини 1 статті 319 КАС судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених статтею 238 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Пунктом 1 частини 1 статті 238 КАС передбачено, що суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, при вирішенні даного спору судом першої інстанції не було дотримано правил юрисдикції адміністративних судів, а відтак оскаржуване судове рішення слід скасувати та закрити провадження у адміністративній справі, розяснивши позивачу право на захист права, за захистом якого він звертався до адміністративного суду, у порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Підволочиської селищної ради Підволочиського району Тернопільської області задовольнити частково.

Скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2018 року у справі № 500/2494/18 та закрити провадження у адміністративній справі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_5
судді ОСОБА_6
ОСОБА_7
Постанова у повному обсязі складена 25 квітня 2019 року.