Справа № 260/1153/18
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/2002/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Шевчук С.М.

з участю секретаря судового засідання: Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2018 року (ухвалене головуючим-суддею Ващиліним Р.О., час проголошення судового рішення 15 год 55 хв у м.Ужгороді, дата складання повного тексту судового рішення 11 грудня 2018 року) за адміністративним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області (за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління соціального захисту населення ОСОБА_1 районної державної адміністрації Закарпатської області) про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати протиправними дії ОСОБА_1 об'єднаного управління Пенсійного фонду України (далі Ужгородське ОУПФУ, Управління, відповідач) щодо припинення нарахування та виплати пенсії, зобов'язати відповідача поновити її нарахування та виплату з 01.08.2018, а також допустити негайне виконання рішення суду в межах присудження суми пенсії за один місяць.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.12.2018 позовні вимоги було задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Управління подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що Ужгородське ОУПФУ не порушило вимоги ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV), оскільки припиняючи виплату пенсії позивачу, управління керувалося положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон №1706-VII) та постановою Кабінету Міністрів України №365 від 08.06.2016 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (далі - Постанова №365). Оскільки рішенням Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради скасовано довідку про взяття позивача на облік як внутрішньо переміщеної особи і зазначене рішення не скасоване, повторне призначення пенсії можливе лише після виконання всіх процедур, необхідних для її призначення, які передбачені законодавством, зокрема, поновлення виплати пенсії можливе лише на підставі наданої позивачем довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, а також паспорту, ідентифікаційного коду та їх копій.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.

Особи, які беруть участь по справі в судове засідання не зявилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч.4 ст.229 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.12.2018 без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_2 перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України та отримує пенсію в ОСОБА_1 ОУПФУ.

З довідки Управління соціального захисту населення ОСОБА_1 районної державної адміністрації Закарпатської області (далі Управління соціального захисту) про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № НОМЕР_1 від 17.09.2018 видно, що ОСОБА_2 взятий на облік за адресою : вул. Шевченка, 21, с. Кінчеш, Ужгородський район, Закарпатська область, 89435.

Рішенням засідання районної комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Управління соціального захисту, оформленого протоколом №27 від 04.09.2018 було скасовано дію довідки «Про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_2М.» відповідно до п.3 ч.1 ст.12 Закону №1706-VII на підставі інформації про тривалу відсутність (понад 60 днів).

На звернення позивача від 02.10.2018 Управління соціального захисту листом №4435/01-27 від 09.10.2018 повідомило заявника, що дію довідки №155 від 03.05.2017 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи відповідно до п.3 ч.1 ст.12 Закону №1706-VII було скасовано згідно повідомлення ОСОБА_1 ОУПФУ №8640/02 від 20.08.2018 у звязку з неповідомленням внутрішньо переміщеною особою про її повернення до покинутого місця постійного проживання на підставі інформації про тривалу відсутність (понад 60 днів).

ОСОБА_1 ОУПФУ № 02/Ш-191 від 10.10.2018 позивача було повідомлено, що на підставі отриманої інформації з інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, які перетинають державний кордон, щодо перетину ним державного кордону 11.06.2018 та відсутності протягом 62 днів на території України, виплата пенсії була зупинена з 01.08.2018. У подальшому, у звязку з надходженням заяви ОСОБА_2 від 17.09.2018, наданої довідки № від 17.09.2018, відповідно до рішення засідання районної комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №28 від 25.09.2018, прийнято рішення про поновлення ОСОБА_2 пенсії з 04.03.2019.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством не передбачено такої підстави припинення виплати пенсії, як отримання інформації з інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, які перетинають державний кордон, стосовно перетину особою державного кордону та її відсутності понад 60 днів на території України, а тому припинення виплати позивачу пенсії здійснено не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

У частині другій статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст.1 Закону №1706-VII, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Частиною другою статті 7 цього Закону передбачено, що Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розвязання проблем, повязаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Згідно п.1 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про облік внутрішньо переміщених осіб» №509 від 01.10.2014 (далі Порядок №509), довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Пунктом другим цього Порядку передбачено, що для отримання довідки повнолітня або неповнолітня внутрішньо переміщена особа звертається особисто, а малолітня дитина, недієздатна особа або особа, дієздатність якої обмежена, - через законного представника із заявою про взяття на облік, форму якої затверджує Мінсоцполітики, до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у м.Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад.

Згідно п.1 постанови Кабінету Міністрів України № 637 від 05.11.2014 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі Постанова - №637), призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообовязкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно Порядку №509.

Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».

Постановою Кабінету Міністрів України №365 від 08.06.2016 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» було затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування (далі Порядок №365).

Згідно 4 Порядку №365, соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються, зокрема територіальними органами Пенсійного фонду України за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.

Пунктом 2 цього Порядку (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) в частині здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування визначено, що контроль за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення) шляхом відвідування не рідше ніж одного разу на шість місяців фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї за формою, встановленою Мінсоцполітики. Якщо в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб є інформація щодо проходження особою фізичної ідентифікації в публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України», чергова перевірка у відповідному періоді не проводиться.

Згідно ч.1 ст.49 Закону №1058-IV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_3 України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Вказаний перелік підстав припинення виплати пенсії є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених виключно Законом, та, зокрема, ч.1 ст.49 Закону №1058-IV.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч.3 ст.4 Закону №1058-IV, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення, питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами.

Із системного аналізу наведених вище правових норм можна дійти висновку, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених ст.49 Закону №1058-IV.

Разом з тим, як видно з матеріалів справи, рішенням комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам виплата пенсії позивача припинена у звязку з не підтвердженням фактичного місця проживання на підставі п.п.2 та п.п.4 п.12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування.

Таким чином, у спірних правовідносинах припинення позивачу пенсії здійснено з підстав, що не передбачені ст.49 Закону №1058-IV.

При цьому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно відхилив як безпідставні доводи відповідача в обґрунтування правомірності своїх дій про те, що довідка про взяття на облік ОСОБА_2, як особи, переміщеної з тимчасово окупованої території скасована, оскільки статтею 12 Закону №1706-VII визначено перелік підстав для скасування такої довідки, який є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає і серед яких відсутня така підстава, як не підтвердження фактичного місця проживання особи.

Тобто, довідку скасовано з підстав, що не передбачені законодавством України.

Крім того, скасування довідки про взяття на облік як особи, переміщеної з тимчасово окупованої території, не є підставою для припинення пенсії позивачу, оскільки така підстава відсутня у вичерпному переліку підстав припинення виплати пенсії, визначеному ст.49 Закону №1058-IV.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23.01.2018 по справі №235/48/17, яка згідно вимог ч.5 ст.242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Більше того, суд зазначає, що Закон не передбачає такої підстави припинення виплати пенсії, як отримання інформації з інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, які перетинають державний кордон, стосовно перетину особою державного кордону та відсутності понад 60 днів на території України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07.10.2009 № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні по справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) дійшов висновку, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому, Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України.

Згідно ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов'язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, наведеній у рішенні «Суханов та Ільченко проти України», Суд зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності. Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте, якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію ст.1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам.

Отже, з урахуванням встановлених судом обставин, беручи до уваги наведені вище законодавчі норми, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що припинення виплати пенсії позивачу вчинено не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

До такого ж висновку дійшов Верховний Суд у зразковій справі про припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам у рішення від 03.05.2018 по справі №805/402/18.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно ч.1 ст.371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки, присуджені позивачу виплати є періодичними та здійснюються з Державного бюджету України, рішення підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Згідно ч.1 ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення прийняте відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному зясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у звязку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3, 8 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 12, 229, 291, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2018 року по справі №260/1153/18 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, передбачених ч.5 ст.291 КАС України.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5
Повне судове рішення складено 25.04.2019.