Справа № 826/13902/18
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Карпушової О.В., Епель О.В.,

за участю секретаря Суркової Д.О.,

позивача ОСОБА_3

представника відповідача Герасименка П.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, третя особа - Головне Управління державної казначейської служби України в м.Києві, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив скасувати податкове повідомлення-рішення № від 30.05.2018 року; визнати протиправним рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м.Києві, оформлене актом №759/26-15-13-11-28 від 10.05.2018, яким відмовлено у відшкодуванні податкової знижки за іпотечним житловим кредитом за результатами перевірки податкової декларації за 2017 рік; зобов'язати Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві підготувати висновок про повернення суми надміру сплаченого податку на доходи фізичних осіб в сумі 2770,03 грн на користь позивача та подати такий висновок для виконання відповідному органу Державної казначейської служби України у строк, що не перевищує 10 днів; зобов'язати відповідача здійснювати відшкодування податкової знижки на користь позивача за іпотечним кредитним договором до його повного погашення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем порушено вимоги чинного податкового законодавства України при прийнятті оскаржуваного рішення. Зокрема, як зазначає позивач, йому було відмовлено у відшкодуванні податкової знижки з тих підстав, що об'єкт житлової іпотеки придбаний у листопаді 2006 року, в той час як п. 175.4. ст.175 Податкового кодексу України передбачено право платника податку на податкову знижку за одним іпотечним кредитом протягом 10 послідовних календарних років починаючи з року, в якому об'єкт житлової іпотеки придбавається. Крім того, позивачем було отримано повідомлення-рішення № від 30.05.2018 року, згідно з яким збільшено суму грошового зобов'язання до 2770,03 грн, однак позивач вважає таке збільшення суми грошового зобов'язання безпідставним, оскільки зазначену суму відшкодування у виді податкової знижки він не отримував через відмову у її виплаті самого ж податкового органу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено, при цьому, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача були відсутні законодавчі підстави для нарахування податкової знижки за користування іпотечним житловим кредитом у звітному 2017 році, оскільки відповідно договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири від 09.11.2006 року об'єкт житлової іпотеки позивачем було придбано у 2006 році, тому згідно приписів п. 175.4 ст. 175 Податкового кодексу України право на включення до податкової знижки суми, розрахованої згідно з цією статтею розпочалось у позивача у 2006 році та закінчилось у 2015 році.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з»ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Апелянт зазначає, що Податковий кодекс України набрав чинності 01.01.2011 року, тобто після того, як ним був оформлений іпотечний кредит та відповідно виникло право на податкову знижку (податковий кредит), тому застосування податковим органом норми закону, передбаченої п.175.4 ст.175 Податкового кодексу України в даному випадку є неприпустимим, адже ця норма звужує зміст та обсяг права, яке вже існувало до прийняття чинного Податкового кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивачем, з метою використання права на податкову знижку, подано податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2017 рік, в якій задекларовано суму витрат, понесених за користування іпотечним житловим кредитом.

Головним управлінням ДФС у м. Києві на підставі пп. 20.1.4 п. 20.1 cт. 20 розділу І Податкового кодексу України проведено камеральну перевірку податкової декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік ОСОБА_3, за результати якої складено акт від 10.05.23018 року № 75926-15-13-11-28, де встановлено, що позивачем завищено суму витрат для нарахування податкової знижки за користування іпотечним житловим кредитом на 15389,07 грн, оскільки відповідно до договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири від 09.11.2006 року, об'єкт житлової іпотеки придбавався у 2006 році, тому відповідно до п. 175.4 cт. 175 Податкового кодексу України право на включення витрат, понесених у 2017 році відсутнє.

На підставі зазначеного акту перевірки Головним управлінням ДФС у м. Києві 30.05.2018 року прийнято податкове повідомлення-рішення № про збільшення грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 2770,03 грн за основним платежем.

Позивач, не погоджуючись з таким рішенням відповідача, звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач як суб'єкт владних повноважень довів перед судом правомірність своїх дій та рішення, з чим погоджується і колегія суддів з огляду на наступне.

Так, відповідно до п.п 14.1.170. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податкова знижка для фізичних осіб, які не є суб'єктами господарювання - документально підтверджена сума (вартість) витрат платника податку - резидента у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг) у резидентів - фізичних або юридичних осіб протягом звітного року, на яку дозволяється зменшення його загального річного оподатковуваного доходу, одержаного за наслідками такого звітного року у вигляді заробітної плати, у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 166.1, 166.2 статті 162 Податкового кодексу України платник податку має право на податкову знижку за наслідками звітного податкового року

Підстави для нарахування податкової знижки із зазначенням конкретних сум відображаються платником податку у річній податковій декларації, яка подається по 31 грудня включно наступного за звітним податкового року.

До податкової знижки включаються фактично здійснені протягом звітного податкового року платником податку витрати, підтверджені відповідними платіжними та розрахунковими документами, зокрема квитанціями, фіскальними або товарними чеками, прибутковими касовими ордерами, копіями договорів, що ідентифікують продавця товарів (робіт, послуг) і їх покупця (отримувача). У зазначених документах обов'язково повинно бути відображено вартість таких товарів (робіт, послуг) і строк їх продажу (виконання, надання). Оригінали зазначених у підпункті 166.2.1 цього пункту документів не надсилаються контролюючому органу, але підлягають зберіганню платником податку протягом строку давності, встановленого цим Кодексом.

Підпункт 166.3.1 пункту 166.3 статті 166 Податкового кодексу України передбачає, що платник податку має право включити до податкової знижки у зменшення оподатковуваного доходу платника податку за наслідками звітного податкового року, визначеного з урахуванням положень пункту 164.6 статті 164 цього Кодексу, частину суми процентів, сплачених таким платником податку за користування іпотечним житловим кредитом, що визначається відповідно до статті 175 цього Кодексу.

Згідно з п. 175.4 ст. 175 Податкового кодексу України право на включення до податкової знижки суми, розрахованої згідно з цією статтею, надається платнику податку за одним іпотечним кредитом протягом 10 послідовних календарних років починаючи з року, в якому: об'єкт житлової іпотеки придбавається; збудований об'єкт житлової іпотеки переходить у власність платника податку та починає використовуватися як основне місце проживання.

У разі якщо іпотечний житловий кредит має строк погашення більше ніж 10 календарних років, право на включення частини суми процентів до податкової знижки за новим іпотечним житловим кредитом виникає у платника податку після повного погашення основної суми та процентів попереднього іпотечного житлового кредиту.

Платник податку може відновити право на включення частини суми процентів, фактично сплачених за новим іпотечним житловим кредитом, до податкової знижки без дотримання зазначених у цій статті строків у разі: примусового продажу або конфіскації об'єкта іпотеки у випадках, передбачених законом; ліквідації об'єкта житлової іпотеки за рішенням місцевого органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування у випадках, передбачених законом; зруйнування об'єкта житлової іпотеки або визнання його непридатним для використання з причин непереборної сили (форс-мажорних обставин); продажу об'єкта іпотеки у зв'язку з неплатоспроможністю (банкрутством) платника податку відповідно до закону.

Аналогічна норма містилася в діючому на час укладення позивачем іпотечного договору Законі України «Про податок з доходів фізичних осіб», а саме, у ст.10.5, якою передбачалось, що право на включення до складу податкового кредиту суми, розрахованої згідно з цією статтею, надається платнику податку не частіше одного разу на 10 календарних років починаючи з року, в якому об'єкт житлової іпотеки придбається або починає будуватися. Якщо іпотечний житловий кредит має строк погашення більший, ніж 10 календарних років, право на включення частини суми процентів до складу податкового кредиту за новим іпотечним житловим кредитом виникає у платника податку після повного погашення основної суми та процентів попереднього іпотечного житлового кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.11.2006 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири, та цього ж дня між ВАТ «Райфайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки.

Отже, як вірно зазначає суд першої інстанції, у позивача були відсутні законодавчі підстави для нарахування податкової знижки за користування іпотечним житловим кредитом за наслідками звітного 2017 року, оскільки таке право у нього виникло у 2006 році та припинилось у 2016 році.

При цьому, доводи апелянта щодо звуження його прав внаслідок прийняття у 2011 році Податкового кодексу України з посиланням на те, раніше діючим Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб» не було передбачено обмеження у відшкодуванні податкової знижки за іпотечним кредитом 10-річним строком, спростовуються положеннями ст.10.5 даного Закону, текст якої наведено вище.

Аналогічне роз»яснення міститься в листі Комітета Верховної Ради України з питань фінансів і банківської діяльності від 12.02.2007 року № 6-10/10-139, на який, серед іншого, посилається апелянт.

Згідно ст.58 Податкового кодексу України контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов'язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян) або якщо за результатами перевірки контролюючим органом встановлено факт: невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації; завищення розміру задекларованого від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованої платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу; заниження або завищення суми податкових зобов'язань, заявленої у податковій декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість, крім випадків, коли зазначене заниження або завищення враховано при винесенні інших податкових повідомлень-рішень за результатами перевірки.

Вищевикладене спростовує доводи апелянта щодо протиправності та необґрунтованості винесення відповідачем податкового повідомлення-рішення № від 30.05.2018 року.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, при цьому контролюючим органом надано належні докази на підтвердження обґрунтованості та правомірності своїх дій та винесених рішень, натомість позивачем не спростовано позицію податкового органу та не доведено наявність у нього підстав для отримання податкової знижки за договором іпотеки від 09.11.2006 року, при цьому, знижку у відповідності до норм чинного законодавства за відповідний період позивач вже отримав.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо правомірності дій контролюючого органу та обґрунтованості прийнятих ним рішень.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Постанова в повному обсязі складена 23 квітня 2019 року.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Карпушова

О.В. Епель