Справа № 140/2391/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/2965/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів Пліша М.А.,

ОСОБА_2,

секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Волинського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Костюкевич С.Ф.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Луцьку о 11 год. 37 хв. 17 січня 2019 року, повне судове рішення складено 22 січня 2019 року, у справі № 140/2391/18 за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

20.11.2018 ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області, просив, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 25.12.2018 визнати протиправними дії щодо відмови відповідача в призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у звязку з встановленням інвалідності внаслідок захворювання, повязаного з проходженням служби в поліції; зобовязати відповідача скасувати протиправну відмову в задоволенні заяви про виплату одноразової грошової допомоги у звязку з встановленням інвалідності внаслідок захворювання, повязаного з проходженням служби в поліції; зобовязати відповідача задовольнити заяву позивача про виплату одноразової грошової допомоги у звязку з встановленням інвалідності внаслідок захворювання, повязаного з проходженням служби в поліції, у відповідності до вимог чинного законодавства.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17 січня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що положення Закону України «Про Національну поліцію» застосовується виключно за обов'язкової одночасної наявності, щонайменше, трьох умов (причина інвалідності, час настання інвалідності та причина звільнення): 1. інвалідність повинна наступити внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов'язаних з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції; 2. інвалідність повинна наступити не пізніше, ніж протягом шести місяців після звільнення особи з поліції; 3. причиною звільнення такої особи з поліції повинна бути зумовлена захворюванням або пораненням, пов'язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції. Суд першої інстанції враховував, що ОСОБА_3 отримав втрату працездатності внаслідок проходження служби в органах внутрішніх справ, яка була встановлена пізніше 6 місяців з дати звільнення з поліції, причина звільнення - у звязку з скороченням штатів або проведенням організаційних заходів. Тому, встановивши, що у позивача відсутні дві з обов'язкових умов на призначення одноразової грошової допомоги для колишніх поліцейських, а саме, причиною звільнення такої особи з поліції повинна бути хвороба, що зумовлена захворюванням або пораненням, пов'язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції та інвалідність повинна наступити не пізніше, ніж протягом шести місяців після звільнення особи з поліції, суд першої інстанції дійшов висновку, що ГУ НП у Волинській області правомірно прийнято відмову про виплату одноразової грошової допомоги. Крім того, суд першої інстанції врахував, що зміст частини 1 статті 97 зазначеного Закону вказує на вичерпний перелік випадків, за яких виникає право на виплату одноразової грошової допомоги, розширеному тлумаченню дана норма Закону не підлягає.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 січня 2019 року та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги того, що стаття 23 Закону України «Про міліцію» встановлювала можливість виплати одноразової грошової допомоги незалежно від підстав звільнення. Скаржник зазначає, що норма пункту 4 частини 1 статті 97 Закону України «Про Національну поліцію» не містить імперативної вказівки на підставу звільнення виключно за хворобою, а лише зазначає про право на отримання ОДГ. Вказує, що оскільки саме в день звільнення був направлений на ВЛК, то мав абсолютно всі підстави для звільнення через хворобу. Вважає, що рішенням суду першої інстанції значно звужені його права, порушено норми матеріального права, а тому таке підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі скаржник просив розгляд справи проводити без участі позивача (скаржника).

Відповідач явку повноважного представника не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до статті 230 КАС України секретарем забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України відповідає частково.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_3 в період з 26.12.1994 по 06.11.2015 перебував на службі в органах внутрішніх справ України і проходив службу в УМВС України у Волинській області.

З 19.11.2014 по 19.12.2014 ОСОБА_3 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Луганської та Донецької областей.

Відповідно до Витягу з Наказу ГУ НП у Волинській області від 10.11.2015 №9 о/с ОСОБА_3 призначено начальником Любомльського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області, присвоївши спеціальне звання «підполковник поліції».

Відповідно до Витягу з Наказу ГУ НП у Волинській області від 30.05.2016 №125 о/с підполковник поліції ОСОБА_3 звільнений зі служби в Національній поліції за п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (у звязку з скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) з 30.05.2016. Вислуга на день звільнення складала: в календарному обчисленні - 24 роки 08 місяців 28 днів, в пільговому обчисленні 30 років 02 місяці 09 днів.

30.05.2016 ОСОБА_3 видано Направлення №1 на медичний огляд у звязку з оформленням документів на звільнення з поліції, на пенсію.

Згідно з свідоцтвом про хворобу №141 від 24.06.2016, виданого Військово-лікарською комісією ДУ ТМО МВС України по Волинській області, ОСОБА_3 обмежено придатний до військової служби, захворювання повязане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

18.01.2017 медико-соціальною експертною комісією ОСОБА_3 встановлено III групу інвалідності внаслідок захворювання, повязаного з проходженням служби в поліції, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 18.01.2017 №744530 та випискою з акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 18.01.2017 №744530.

Згідно з Довідкою медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках від 18.01.2017 №014533 ступінь втрати професійної працездатності становить 50% одноразово.

17.10.2017 ОСОБА_3 подав у ГУ НП у Волинській області заяву (рапорт) про проведення виплати одноразової грошової допомоги у звязку із встановленням III групи інвалідності у період проходження служби.

На підставі вищевказаного, 25.10.2017 ГУ НП у Волинській області затверджено висновок про виплату одноразової грошової допомоги та 27.10.2017 направлено до Національної поліції України лист-заявку для виділення цільового фінансування № 996/29/02-2017 з додатком розрахунком потреби в коштах для виплати ОГД, де зазначено ОСОБА_3

Листом НП України від 22.02.2018 № 572/29/2/02-2018 «Про виплату одноразової грошової допомоги у разі втрати працездатності поліцейського» повідомлено, що однією з умов для призначення та виплати одноразової грошової допомоги на підставі пунктів 3, 4 частини 1 статті 97 Закону України «Про Національну поліцію» є дотримання терміну визначення поліцейському інвалідності, а саме, протягом шести місяців після звільнення та не надано такого права поліцейським, яким інвалідність встановлено пізніше вказаного строку.

03.10.2018 ГУ НП у Волинській області затверджено висновок про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги, про що ОСОБА_3 повідомлено листом від 26.10.2018 № 949/01/29-2018, в якому зазначено, що для виплати одноразової допомоги на підставі п.4 ч.1 ст.97 Закону України «Про Національну поліцію» є звільнення з поліції за п.2 ч.1 ст.77 (за хворобою), а не за п.4 ч.1 ст.77 (скорочення штатів).

Вважаючи дії ГУ НП у Волинській області щодо відмови у розгляді заяви про виплату одноразової грошової допомоги, а також щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги протиправними, ОСОБА_3 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII, який набрав чинності 07 листопада 2015 року, в редакції чинній на час встановлення інвалідності позивачу, (далі Закон № 580-VIII) пунктом 4 частини 1 статті 97 якого встановлено, що одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, повязаного з проходженням ним служби в поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

Таким чином, зазначене положення Закону № 580-VIII застосовується виключно за обов'язкової одночасної наявності, щонайменше, трьох умов (причина інвалідності, час настання інвалідності та причина звільнення): інвалідність повинна наступити внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов'язаних з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції; інвалідність повинна наступити не пізніше, ніж протягом шести місяців після звільнення особи з поліції; причиною звільнення такої особи з поліції повинна бути зумовлена захворюванням або пораненням, пов'язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду висловленою у постановах від 19 вересня 2018 року (справа № 373/1188/16-а), від 20 вересня 2018 року (справа № 296/9456/16-а), від 01 листопада 2018 року (справа № 822/3788/17), від 22 січня 2019 року (справа №2340/2663/18), від 20 березня 2019 року (справа № 823/1924/18), від 15 квітня 2019 року (справа №823/1798/18)

Статтею 99 Закону 580-VIII визначено розміри одноразової грошової допомоги, зокрема, у випадку встановлення інвалідності ІІІ групи, внаслідок причин зазначених у пункті 4 частини 1 статті 97 Закону № 580-VIII - 70 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату.

Згідно з статтею 100 Закону № 580-VIII визначення інвалідності та ступеня втрати працездатності без визначення інвалідності поліцейським здійснюється в індивідуальному порядку державними закладами охорони здоровя відповідно до закону та інших нормативно-правових актів.

Відповідно до статей 97 - 101 Закону № 580-VIII та з метою врегулювання питання щодо порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, Наказом Міністерства Внутрішніх справ України від 11.01.2016 № 4 затверджено Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, який набрав чинність з 23.02.2016, в редакції чинній на час встановлення інвалідності позивачу, (далі Порядок №4).

Наказом Міністерства Внутрішніх справ України від 12 вересня 2016 року № 916, з метою врегулювання питання щодо порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, пункт 5 Розділу 1 Порядку № 4 доповнено підпунктом 4, яким до випадків, за яких призначається ОГД у разі загибелі (смерті), інвалідності чи втрати працездатності поліцейського, віднесено загибель (смерть), інвалідність, чи втрата працездатності, яка виникла внаслідок отриманого поліцейським захворювання або поранення (контузії, травми, каліцтва) під час проходження служби в органах внутрішніх справ (обставин, які виникли внаслідок отриманого поліцейським захворювання або поранення (контузії, травми або каліцтва) під час проходження служби в органах внутрішніх справ).

Згідно із пунктом 1 Розділу ІІ Порядку № 4 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення поліцейському інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Заява (рапорт) про виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського подається Голові Національної поліції (керівнику міжрегіонального, територіального органу поліції) за останнім місцем служби поліцейського (пункт 3 Розділу ІІІ Порядку № 4).

Відповідно до пункту 8 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року №1317 «Питання медико-соціальної експертизи» датою встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності потерпілому від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання у відсотках вважається день надходження до комісії документів, зазначених у пункті 3 цього Положення.

З матеріалів справи встановлено, що позивачу третя група інвалідності внаслідок захворювання, повязаного з проходженням служби в поліції, встановлена з 25.11.2016 (дати направлення на МСЕК документів ОСОБА_3І.) після звільнення з ГУ НП у Волинській області, а тому на позивача, як на поліцейського, поширюються норми Закону № 580-VIII, а порядок та умови призначення одноразової грошової допомоги урегульовано Порядком № 4.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, висловленою у постанові від 14 лютого 2019 року (справа №822/764/18), де колегія суддів Судової палати відступила від правового висновку, висловленого у постанові від 13 лютого 2018 року у справі № 806/845/16 (провадження №К/9901/10764/18) та зазначила, що поліцейський, який проходить службу в поліції, у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом № 580-VIII, виплата якої здійснюється відповідним підрозділом Національної поліції за останнім місцем служби поліцейського на підставі Порядку № 4.

Таким чином, на позивача поширюються вимоги пункту 4 статті 97 Закону № 580-VIII, де однією з обов'язкових умов надання грошової допомоги є звільнення особи з поліції внаслідок причин, зазначених лише у цьому пункті, тобто через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції (п.2 ч.1 ст.77 Закону № 580-VIII).

За таких обставин, аргументи скаржника щодо застосування положень статті 23 Закону України «Про міліції» є безпідставними.

Оскільки позивача звільнено за п.4 ч.1 ст.77 Закону № 580-VIII (у звязку з скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у позивача відсутня одна з обов'язкових умов на призначення одноразової грошової допомоги для колишніх поліцейських, а саме, причина звільнення з поліції не повязана з хворобою, що зумовлена захворюванням або пораненням, пов'язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що інвалідність позивача наступила пізніше, ніж протягом шести місяців після звільнення особи з поліції, оскільки ОСОБА_3І .зі служби звільнено з 30.05.2016, тоді як інвалідність встановлена з 25.11.2016, тобто в межах шестимісячного строку, однак вказане не впливає на правильність висновків суду першої інстанції щодо правомірності відмови позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги так як у даному випадку відсутня наявність однієї з трьох обов'язкових умов - підстава звільнення поліцейського зі служби в органах поліції.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 3 статті 90 КАС України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви правомірності відмови позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги та на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 230, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 січня 2019 року у справі № 140/2391/18 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач ОСОБА_1
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5
Повне судове рішення складено 25.04.2019