Справа № 826/10210/18
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2019-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 квітня 2019 року № 826/10210/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання протиправними дії, зобов'язати вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - Відповідач) та просить суд:

- визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Гусевої Я.А. відносно винесеної постанови № 50754849 про стягнення виконавчого збору, якою відкрито виконавче провадження № 56478946 від 29 травня 21018 року, про стягнення з Позивача виконавчого збору в розмірі 160150,31 грн.;

- скасувати постанову № 50754849 про стягнення виконавчого збору.

Позивач в обґрунтування позову зазначив, що Відповідачем протиправно відкрито виконавче провадження про стягнення з боржника виконавчого збору з огляду на те, що виконавчий напис № 1554 від 27 січня 2016 року добровільно виконано Позивачем, а Відповідач не вчинив виконавчі дії для його примусового стягнення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 серпня 2018 року відкрито позовне провадження в адміністративній справі № 826/10210/18 та призначено судове засідання на 16 серпня 2018 року об 14 год. 15 хв.

Відповідач явки уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, відзив на адміністративний позов не подав.

В судовому засіданні 16 серпня 2018 року суд прийняв рішення про зміну порядку розгляду справи та вирішив розглядати справу у письмовому провадженні. Додатково, суддею ухвалено про витребування засвідчених копій матеріалів виконавчого провадження, оскаржуваного виконавчого документу.

29 серпня 2018 року до Відповідача направлений судовий запит про витребування засвідчених копій матеріалів виконавчого провадження, оскаржуваного виконавчого документу.

18 жовтня 2018 року повторно до Відповідача направлений судовий запит про витребування засвідчених копій матеріалів виконавчого провадження, оскаржуваного виконавчого документу.

Станом на день ухвалення рішення по справі, відповіді на судові запити Відповідач не надав.

Оцінивши у позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд

ВСТАНОВИВ:

11 травня 2018 року Відповідачем винесена постанова про стягнення виконавчого збору № 50754849 в рамках відкритого виконавчого провадження від 15 квітня 2016 року про стягнення з Позивача на користь ПАТ «ПУМБ» (далі - Стягувач) суми боргу 1601503,12 грн. Підставою зазначеної постанови є виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. № 1554 від 21 січня 2016 року.

В позовній заяві Позивач зазначає, що добровільно виконав виконавчий напис № 1554 від 27 січня 2016 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., про що свідчить довідка № КНО-44.2.1/68 від 11 квітня 2018 року, претензій з боку Стягувача немає.

03 травня 2018 року Стягувачем через канцелярію подана до Відповідача заява про повернення виконавчого документа стягувачу, про що свідчить відмітка канцелярії про прийняття.

22 травня 2018 року додатково Позивачем через канцелярію подана до Відповідача заява про зняття арешту з майна та вищезазначена довідка Стягувача. При цьому відповідь на заяву відсутня в матеріалах справи.

Позивач посилається на те, що фактично державним виконавцем не було стягнуто з Позивача жодних грошових коштів на користь Стягувача, адже Позивач виконав в добровільному порядку.

29 травня 2018 року Відповідачем відкрито виконавче провадження №56478946 про примусове стягнення виконавчого збору.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню є Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон від 02.06.2016 № 1404-VІІІ).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ виконавець зобов'язаний вживати передбачених вказаним Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до пункту 7 Розділу XIII Прикінцевих та Перехідних положень Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ, виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

При цьому, в Прикінцевих та Перехідних положеннях Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ вказано порядок виконання та правового регулювання саме виконавчих дій, а не виконавчого провадження.

Суд встановив, що, приймаючи постанову про стягнення виконавчого збору від 11 травня 2018 року, зокрема визначаючи розмір виконавчого збору та підставу його стягнення, державний виконавець керувався статтею 27 Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ. Так, державний виконавець, враховуючи, що у строк, встановлений для добровільного виконання рішення суду, боржник рішення не виконав, беручи до уваги положення статті 27 Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ, яка передбачала, що виконавчий збір стягується у розмірі 10 % від суми, що підлягала стягненню, виніс постанову про стягнення виконавчого збору. Оскільки стягнення виконавчого збору, як окрема виконавча дія, здійснена державним виконавцем після набрання чинності Законом від 02.06.2016 № 1404-VIII, то в даному випадку підлягали застосуванню положення саме цього закону.

Відповідно до статті 27 Закону від 02.06.2016 № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Аналіз наведених норм Закону від 02.06.2016 № 1404-VIII дає можливість зробити висновок про те, що обов'язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання судового рішення; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. Крім того, законодавець чітко визначив, що виконавчий збір стягується з фактично стягнутої суми; розмір виконавчого збору вираховується також з фактично стягнутої суми.

За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

Відповідно до пункту 20 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону від 02.06.2016 № 1404-VIII. При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Тобто, відповідно до вказаного пункту у постанові про повернення (закриття) виконавчого документу стягувача, виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відмітку про суму стягнутого виконавчого збору, тим самим законодавець підтверджує, що виконавчий збір стягується тільки з суми, яка фактично стягнута на користь стягувача.

Пунктом 1 частини першої статті 37 Закону від 02.06.2016 № 1404-VIII визначено, що виконавче провадження припиняється, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Проаналізувавши норми законодавства суд зазначає, що виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду. Виконавчий збір є платою за вчинення дій, пов'язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюється органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру.

Згідно статті 27 Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ, розділу VІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, виконавчий збір стягується на підставі постанови, яка виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника сум або закінчення виконавчого провадження згідно статті 39 Закону в розмірі 10 % від суми, що фактично стягнута, повернута Стягувачу.

Тобто, суд виходить з того, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника сум коштів є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь Стягувача зазначених у виконавчому документі сум, та виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум.

Проте, як встановлено судом, з матеріалів справи державним виконавцем не було стягнуто з боржника на користь Стягувача присуджених сум за виконавчим написом № 1554 від 27 січня 2016 року. Для стягнення виконавчого збору державний виконавець повинен вчинити виконавчі дії, а не тільки винести постанову про відкриття виконавчого провадження.

Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-785цс15 та Верховного Суду у справі № 910/1587/13.

Як вбачається з постанови Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі № 2а-2171/11/1370, сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання, які в цьому випадку не вчинялися.

Відповідачем не надано суду доказів вчинення у період з 15 квітня 2016 року (дата винесення постанови про відкриття виконавчого провадження) до 11 травня 2018 року (дата винесення оскаржуваної постанови) жодних дій з примусового виконання виконавчого напису.

Наведене позбавляє Відповідача можливості стягувати з Позивача виконавчий збір.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року вказує, що орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Суд звертає увагу, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Неподання суб'єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову (частина друга статті 77, частина четверта статті 159 КАС України).

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність примусового виконання у даній справі, зокрема, шляхом звернення стягнення на майно боржника, вилучення у нього грошових коштів, інших цінностей тощо. Навпаки, матеріали справи свідчать про те, що Позивач у добровільному порядку погасив заборгованість перед Стягувачем, адже Стягувачем підтверджено факт добровільного виконання боржником обов'язку зі сплати заборгованості, у зв'язку із чим Стягувачем було подано до органу ДВС заяву про повернення виконавчого документа Стягувачу без виконання.

Згідно з частиною першою статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Частиною першою, другою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Гусевої Я.А. від 11 травня 2018 року № 50754849 про стягнення з боржника виконавчого збору.

Стягнути з Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (адреса: 04212, м. Київ, вул. Маршала Тимошенка, 2-Д, код ЄДРПО 35018577) за рахунок державних асигнувань на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКП НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 1601,50 грн. (одна тисяча шістсот одна гривня п'ятдесят копійок).

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1, адреса: АДРЕСА_1, РНОКППНОМЕР_1, тел. НОМЕР_2.

Відповідач: Оболонський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, адреса: 04212, м. Київ, вул. Маршала Тимошенка, 2-Д, , тел. , електронна пошта: .

Суддя В.І. Келеберда