Справа № 460/2784/18
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2019-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/936/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Шевчук С.М.

з участю секретаря судового засідання: Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління Держпраці у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року (постановлена головуючим-суддею Махаринця Д.Є. у м. Рівне, дата складання повного тексту судового рішення 14 грудня 2019 року) за адміністративним позовом Малого приватного підприємства «Р.Т.Д. СОКІЛ» до управління Держпраці у Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року Мале приватне підприємство (далі МПП) «Р.Т.Д. СОКІЛ» звернулося в суд із зазначеним позовом, в якому просило визнати протиправною та скасувати постанову управління Держпраці у Рівненській області (далі Управління, відповідач) №РВ 390//000415/ТД-ФС від 31.10.2018 про накладення штрафу в розмірі 111 690 грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 11.12.2018 позов було задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Управління подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що за результатами проведення інспекційного відвідування позивача було виявлено допуск останнім працівників до роботи без укладення трудового договору, а тому до нього було правомірно застосовано штраф, передбачений абз.2 ч.2 ст.265 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України). Крім того, з актів приймання-передачі наданих послуг видно, що предметом є процес праці, а не її кінцевий результат. Працівник систематично виконував певні трудові функції відповідно визначених видів робіт у встановлений строк, що вказує на системність та тривалість виконання зазначених робіт.

Особи, які беруть участь по справі в судове засідання не зявилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч.4 ст.229 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що у жовтні 2018 року посадовими особами Управління було проведено інспекційне відвідування (перевірку) МПП «Р.Т.Д. Сокіл», за результатами якої було складено Акт інспекційного відвідування №РВ 390//АВ від 11.10.2018

У даному акті інспектор праці прийшов до висновку про порушення позивачем вимог ч.1 ст.21 КЗпП України, у звязку з тим, що між працівником та підприємством не було укладено трудовий договір, за яким працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену договором, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Так, на момент інспекційного відвідування 10.10.2018 та 11.10.2018 було встановлено, що у відповідному одязі, на робочому місці працювали працівники, серед яких була ОСОБА_1, яка виконувала свої службові обовязки без укладення трудового договору. В порушення вимог ч.3 ст.24 КЗпП України працівник ОСОБА_1 на момент інспекційного відвідування 10.10.2018 та 11.10.2018 була у відповідному одязі, на робочому місці без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За результатами перевірки Управлінням було винесено постанову про накладення штрафу №РВ 390/858/000415/ТД-ФС від 31.10.2018, якою до позивача на підставі абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України застосовано штрафні санкції у розмірі 111 690,00 грн.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що за положеннями Цивільного Кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Позивач та ОСОБА_1, підписавши цивільно-правовий договір про надання послуг, дійшли згоди щодо всіх його істотних умов, які не суперечать нормам чинного законодавства України. Відповідачем не надано доказів наявності у вказаного договору ознак його нікчемності та визнання судом недійсним, а надані позивачем докази, зокрема, акт здачі-прийняття наданих послуг, свідчать про реальність договору та виконання його сторонами у встановленому законом та передбаченому договором порядку. Також, суд вказав, що Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №295 від 26.04.2017 (далі Порядок №295) визначено права посадових осіб інспекторів праці під час здійснення інспекційних відвідувань, втім інспектори праці не наділені повноваженнями тлумачити на власний розсуд характер правовідносин між сторонами цивільно-правового договору. З цих підстав, судом зроблено висновок, що наведені в акті інспекційного відвідування інспектором праці твердження не можуть бути підставою для висновку, що правовідносини між позивачем та ОСОБА_1 згідно цивільно-правового договору не є відносинами цивільно-правового характеру, а дії позивача щодо укладення даного договору не можуть бути розцінені, як фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору, що свідчить про відсутність в діях позивача ознак порушення вимог ч.3 ст.24 та ч.1 ст.21 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального та дотриманні норм процесуального права, а також при повному, всебічному та обєктивному зясуванні всіх обставин, що мають значенням для справи, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 265 КЗпП України передбачено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

У відповідності до частини другої цієї статті, юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу, в тому числі, у разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Отже, встановлений контролюючим органом факт допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) є правовою підставою для застосування до роботодавця штрафних санкцій.

Як свідчать матеріали справи, позивачем було надано цивільно-правовий договір про надання послуг від 01.10.2018, укладений з ОСОБА_1, за умовами якого Виконавець (ОСОБА_1А.) зобов'язується надати Замовнику (Позивачу) послуги в обсязі і на умовах, передбачених договором, а Замовник зобов'язується прийняти та оплатити дані послуги.

Згідно п.1.2 Договору, послуги, зазначені у п.1.1 цього Договору включають в себе фасування продукції.

Позиція відповідача про фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору зводиться до того, що між позивачем та ОСОБА_1 мали місце трудові відносини, разом з тим укладений між ними цивільно-правовий договір не є трудовим договором.

За позицією позивача між ним та ОСОБА_1 мали місце відносини цивільно-правового характеру на підставі цивільно-правового договору про надання послуг, а отже висновок відповідача про порушення ним вимог ч.1 ст.24 та ч.1 ст.21 КЗпП (не укладення трудового договору з працівником) є безпідставним.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що визначальним для вирішення спірних правовідносин у цій справ є наявність ознак трудових правовідносин між МПП «Р.Т.Д. Сокіл» та ОСОБА_1

Частиною першою статті 43 Конституції України кожному гарантується право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

КЗпП України регулюються трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Відповідно до ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Натомість, у цивільно-правових відносинах діє принцип свободи договору, тобто сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України (далі ЦК України), інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статті 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання такої форми є обов'язковим : при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (ст. 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Натомість, цивільно-правовий договір - це угода між сторонами : громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ч.1 ст.901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст.902 ЦК України, виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Як видно з матеріалів справи, 01.05.2018 між позивачем та ОСОБА_1 було укладено цивільно-правовий договір.

Зі змісту укладеного договору вбачається, що позивач замовив виконання робіт щодо фасування продукції, а виконавець зобовязався здійснити такі роботи за відповідну плату згідно кількості розфасованої готової продукції у кілограмах.

Пунктом 1.3 даного Договору передбачено, що Виконавець не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку Замовника, сам організовує процес надання послуг /виконання робіт, у т.ч. використовує власні засоби виробництва та розхідні матеріали.

Згідно п.1.4. Договору, факт надання відповідних послуг/робіт, з боку виконавця буде засвідчуватися Актами приймання-передачі наданих послуг/виконаних робіт.

Згідно п.2.1 Договору, строки та терміни виконання конкретних робіт/послуг за цим договором сторони погоджують додатково, по мірі необхідності у виконанні такої роботи чи послугах.

На підтвердження виконання замовлених за договором робіт були складені акти прийому-передачі виконаних робіт, згідно яких позивачем було прийнято виконану роботу та здійснено оплату на користь ОСОБА_1 Такі акти надані суду в якості доказів.

Судом встановлено, що дія договору про надання послуг від 01.10.2018 була припинена 25.10.2018 у звязку з виконанням сторонами своїх зобовязань за Договором.

Ще одна відмінність між зазначеними договорами полягає в тому, що за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

За цивільним договором оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначають після закінчення роботи і оформляють актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата. Договором також може бути передбачено попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці не робиться запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами.

Відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів того, що позивач виплачував ОСОБА_1 заробітну плату та забезпечував умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, а ОСОБА_1 дотримувалась внутрішнього трудового розпорядку, що є обовязковими ознаками трудового договору відповідно до вимог ч.1 ст.21 КЗпП України.

Матеріали справи не містять доказів того, що стосовно ОСОБА_1 видавався наказ або розпорядження про прийняття на роботу, та вівся облік її робочого часу.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що встановлені у цій справі обставини свідчать про цивільно-правові відносини між позивачем та ОСОБА_1

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності застосування до позивача штрафних санкцій на підставі до абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України та наявністю підстав для задоволення позову.

Згідно ч.1 ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення прийняте відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному зясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у звязку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу управління Держпраці у Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року по справі №460/2784/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя ОСОБА_2
судді ОСОБА_3
ОСОБА_4
Повне судове рішення складено 24.04.2019.