Справа № 640/793/19
Суддя: Губська Олена Анатоліївна
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/793/19 Суддя (судді) першої інстанції: Амельохін В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Губської О.А.

суддів: Беспалова О.О., Ключковича В.Ю.,

за участю:

секретаря судового засідання Сергієнко Т.О.,

представника позивача - Сєрова Є.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 квітня 2019 року (прийнятого в порядку спрощеного позовного провадження) у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання протиправною та скасування в частині постанови від 28.12.2018 ВП №57982969, -

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до суду з позовом до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання протиправною та скасування постанови ВП №57982969 про відкриття виконавчого провадження в частині пункту 3(третього) щодо стягнення з ПАТ «Укрнафта» виконавчого збору у розмірі 659 124, 13 гривень і витрат у сумі 240, 00 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 квітня 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано постанову Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 28.12.2018 ВП №57982969 про відкриття виконавчого провадження в частині пункту 3 (третього) на суму виконавчого збору у розмірі 3 939,58 грн. та суму витрат виконавчого провадження у розмірі 240,00 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, ставить питання про скасування зазначеного рішення суду першої інстанції в частині відмови у скасуванні постанови від 28.12.2018 ВП №57982969 про відкриття виконавчого провадження в частині пункту 3(третього) щодо стягнення з ПАТ «Укрнафта» виконавчого збору у розмірі 659 124, 13 гривень та зміни резолютивної частини рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 квітня 2019 року у справі №640/793/19, виклавши її у такій редакції:

«Адміністративний позов Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" (04053, м. Київ, пров. Несторівський 3-5, ) задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві (01032, м. Київ, вул. Саксаганського 110, ) від 28.12.2018р. ВП №57982969 про відкриття виконавчого провадження в частині пункту 3 (третього) на суму виконавчого збору у розмірі 659 124,13 гривень і витрат у сумі 240,00 гривень».

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що п.1 ч.2 ст.245 КАС України не наділяє суд повноваженнями розраховувати замість відповідного органу Державної виконавчої служби суму виконавчого збору, яка підлягала стягненню з боржника, якщо б державний виконавець не допустив порушень закону.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Згідно із ст. 308 КАС України справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У судовому засіданні 25 квітня 2019 року представник позивача апеляційну скаргу підтримав.

Відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання до суду не з'явився, явки свого представника не забезпечив, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути справу у його відсутності відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 22 грудня 2018 року на виконання постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного суду у справі № 910/13318/16 Господарським судом міста Києва видано наказ про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Бізнес Факторинг» 6 591 241, 32 грн. попередньої оплати, що станом на день подання позову еквівалентно 16 736 260, 11 російських рублів.

22 грудня 2018 року представником ПАТ «Укрнафта» направлено на адресу відповідача заяву про зарахування однорідних вимог в частині суми 39 395,82 грн.

Державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Байрамовим Талят Рефатовичем розглянута заява стягувача (Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Бізнес Факторинг») та 28.12.2018 відкрито виконавче провадження ВП №57982969, без врахування заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, про що винесено відповідну постанову.

Пунктом 3 вказаної постанови державний виконавець постановив стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 659 124, 13 грн. та витрати у сумі 240 грн. Суму боргу з урахуванням виконавчого збору та витрат виконавчого провадження сплатити на наступні реквізити: р/р 0396, МФО 820172, , отримувач: Шевченківський РВДВС м. Києва.

Не погоджуючись з пунктом 3 (третім) оскаржуваної постанови, оскільки зобов'язання за наказом Господарського суду міста Києва від 22.12.2018 №910/13318/16 припинене (частково - на суму 39 395, 82 гривень) шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець, не врахував часткове виконання рішення суду стосовно погашення боргу у розмірі 39 395,82 грн., хоча повинен був зменшити суму виконавчого збору пропорційно сумі погашеного боргу.

Колегія суддів апеляційної інстанції, перевіряючи у межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VІІІ (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), статтею 1 якого передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У відповідності до п. 1 ч. 3 ст.18 Закону виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

Отже, перевірка виконання боржником рішення, що підлягає виконанню, поза межами виконавчого провадження не передбачена, і лише відкривши виконавче провадження виконавець має право здійснити такі дії і встановити факт виконання чи невиконання рішення суду.

Згідно положень ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно із ч. 5 вказаної статті, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Згідно з ч.4 вказаної статті Закону державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Тобто, стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв'язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

Отже, аналіз наведених норм законодавства свідчить про обов'язок державного виконавця відкрити виконавче провадження, прийнявши постанову про відкриття виконавчого провадження, у якій слід вказати про стягнення виконавчого збору та зобов'язання боржника виконати рішення суду у 10-денний строк. При цьому, на момент відкриття виконавчого провадження виконавець не володіє будь якою інформацією від боржника щодо виконання судового рішення, оскільки вчинення будь яких дій до відкриття виконавчого провадження не передбачено.

Стягнення виконавчого збору можна за своєю суттю визначити як інститут «забезпечення виконання судового рішення» боржником. У випадку невиконання рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження, боржник вже з моменту відкриття виконавчого провадження несе відповідальність за невиконання. Подальші санкції в межах виконавчого провадження залежать від здійснених боржником дій на виконання судового рішення.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується позивачем, з матеріалів виконавчого провадження вбачається наявність заяви ПАТ "Укрнафта" №01/01/07/3704 від 22.12.2018 до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, яка отримана відповідачем №40924 28.12.2018, в якій заявник просить врахувати заяву про припинення (частково - на суму 39 395, 82 гривень) зобов'язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав. На підтвердження чого подана заява про зарахування з доказами надіслання її стягувачу у виконавчому провадженні.

Заява про зарахування зустрічних однорідних вимог ПАТ «Укрнафта» направлялася як і засобами поштового відправлення та отримана відповідачем - 26.12.2018, так і електронною поштою на адресу, що зазначена на офіційному сайті Міністерства юстиції України, отримана відповідачем - 22.12.2018, тобто ще до моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, про що свідчать матеріали справи.

Також з матеріалів справи судом вбачається, що заява була направлена боржником завчасно, до відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до розділу 3 пункту 8 "Інструкції з організації примусового виконання рішень" затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. № 512/5, у разі якщо рішення про стягнення коштів було виконано боржником частково до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, виконавчий збір стягується із суми, яку не було сплачено боржником до відкриття виконавчого провадження.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що державний виконавець, не врахував часткове виконання рішення суду стосовно погашення боргу у розмірі 39 395,82 грн., хоча повинен був зменшити суму виконавчого збору пропорційно сумі погашеного боргу.

Суд апеляційної інстанції також погоджується з розрахунками суду першої інстанції, що, в зв'язку з вищевикладеним, сума виконавчого збору повинна складати 655 184, 55 грн. ((6 591 241, 32 грн. - 39 395, 82грн.) * 0,1), а тому постанова про відкриття виконавчого провадження в частині пункту 3 (третього) щодо стягнення виконавчого збору, підлягає частковому скасуванню на суму3 939,58 грн. (659 124,13 грн. - 655 184,55 грн.).

Щодо доводів апелянта, що п.1 ч.2 ст.245 КАС України не наділяє суд повноваженнями розраховувати замість відповідного органу Державної виконавчої служби суму виконавчого збору, яка підлягала стягненню з боржника, якщо б державний виконавець не допустив порушень закону, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судові рішення попередніх інстанцій вказаним вимогам не відповідають в зв'язку з наступним.

Згідно з частиною 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відтак, Кодекс адміністративного судочинства України не унеможливлює прийняття судами рішень щодо визнання протиправним та скасування окремих положень прийнятих контролюючими органами рішень, які у відповідності до статті 4 цього Кодексу за своєю правовою природою є індивідуальним актом, тобто актом (рішенням) суб'єкта владних повноважень, виданим (прийнятим) на виконання владних управлінських функцій, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 02.10.2018 по справі №813/3283/17.

Крім того, принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є - здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Згідно з Рекомендацією Комітету міністрів Ради Європи №(80)2 державам-членам стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Повноваження розрахунку суми виконавчого збору дійсно є дискреційними повноваженнями Державної виконавчої служби, які не можуть бути реалізовані іншими особами, у тому числі судом.

Разом з тим, даний адміністративний позов містить вимогу про перевірку правомірності прийнятого відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, рішення.

Повноваження суду на вчинення таких дій передбачені ст. 2 КАС України. Критерії, за якими адміністративний суд перевіряє рішення суб'єктів владних повноважень, визначені у ч. 2 ст. 2 КАС України.

Оцінюючи правомірність дій та рішення органу владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у частині 2 ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб'єкта, встановлюючи чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд першої інстанції в даному випадку не підміняв відповідача та будь-якого рішення замість нього не приймав, а лише перевірив оскаржуване рішення за критеріями визначеними у ч. 2 ст. 2 КАС України, та за наслідками судового розгляду дійшов висновків про його часткову невідповідність цим вимогам.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Щодо посилання апелянта на те, що рішення суду, на виконання якого видано наказ про стягнення з ПАТ «Укрнафта» на користь ТОВ «Фінансова компанія «Бізнес Факторинг» 6 591 241, 32 грн. попередньої оплати, є скасованим, а тому стягнення з позивача виконавчого збору в даному випадку не є недоречним, колегія суддів зазначає, що вказані обставини не досліджувалися судом першої інстанції.

Згідно з ч.4 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.5 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Скасування судом першої інстанції постанови Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 28.12.2018 ВП №57982969 про відкриття виконавчого провадження в частині пункту 3 (третього) на суму витрат виконавчого провадження у розмірі 240,00 грн. позивачем не оскаржується.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 квітня 2019 року - без змін.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 308, 310, 315, 321, 322, 325, 329 КАС, суд

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 квітня 2019 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання протиправною та скасування в частині постанови від 28.12.2018 ВП №57982969 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 квітня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддяО.О. Беспалов

СуддяВ.Ю. Ключкович

Повне судове рішення складено 25.04.2019