Справа № 820/6265/16
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

24 квітня 2019 року

Київ

справа №820/6265/16

провадження №К/9901/23910/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Смоковича М. І.,

суддів: Бевзенка В. М., Білоуса О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу

за позовом публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до Дзержинського відділу Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про скасування постанови, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 26 січня 2017 року (суддя Спірідонов М.О.) та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 6 березня 2017 року (судді Рєзнікова С.С., Старостін В.В., Бегунц А.О.)

І. Суть спору

1. У листопаді 2016 року публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк», Банк, Товариство) звернулося до суду з адміністративним позовом до Дзержинського відділу Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції (далі - ВДВС) з вимогами скасувати постанову ВДВС від 23 вересня 2016 року № 45554904 про повернення виконавчого документа (виконавчого напису нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Чуприна Г.О. від 05 листопада 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3100 про звернення стягнення на майно ОСОБА_3.) стягувачу.

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на майно, на яке звернено стягнення відповідно до вказаного виконавчого напису, не поширюється дія Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення з майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII).

ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи

3. Для забезпечення кредитного договору ML-702/065/2006 від 08 червня 2006 року Банк (іпотекодержатель) та гр. ОСОБА_3 (іпотекодавець) уклали договір іпотеки № PML 702/065/2006 від 08 червня 2006 року щодо нерухомого майна (квартири) за адресою: АДРЕСА_1.

4. За підпунктом 2.1.1 вказаного договору іпотекодавець зобов'язаний повністю повернути іпотекодержателю суму отриманого кредиту не пізніше 08.06.2021 року відповідно до умов, встановлених п.п.1.5.-1.6. кредитного договору чи в інший строк встановлений у кредитному договорі.

5. 05 листопада 2014 року приватний нотаріус вчинив виконавчий напис № 3100, відповідно до якого звернуто стягнення на майно - квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за яким відкрито виконавче провадження ВП № 45554904.

6. 07 червня 2014 року набув чинності Закон № 1304-VII, який є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

7. 23 вересня 2016 року відповідач, на підставі положень пункту 9 частини першої статті 47 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (чинного на дату виникнення спірних відносин; далі - Закон № 606-XIV) та Закону № 1304-VII виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

8. Харківський окружний адміністративний суд постановою від 26 січня 2017 року відмовив у задоволенні позову.

9. Харківський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 06 березня 2017 року залишив постанову суду першої інстанції без змін.

10. При постановленні таких рішень суди попередніх інстанцій взяли до уваги таке. Відповідно до Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 664481951 від 23 серпня 2016 року, відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Харківській області № 4966364, гр. ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1, загальною площею 71,3 м2, тоді як зареєстрована вона за адресою: АДРЕСА_2.

11. З посиланням на статтю 1 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» суди ствердили, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що вказане приміщення не використовується гр. ОСОБА_3 як місце постійного проживання.

12. Крім того, з покликанням на статтю 1 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» суди зазначили, що в матеріалах справи відсутні докази, що не є споживчим кредитом кошти, які надало ПАТ «ТП Банк» позичальнику за кредитним договором №МL702/065/2006 від 08 червня 2006 року, для забезпечення виконання якого укладено договір іпотеки № РМL-702/065/2006 від 08 червня 2006 року.

13. З урахуванням наведеного суди дійшли висновку, що відповідач правильно застосував Закон № 1304-VII та встановив наявність заборони звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

IV. Касаційне оскарження

14. У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їхні рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

15. У касаційній скарзі позивач наголошує, зокрема, на тому, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки спірним відносинам, залишивши поза увагою істотні для правильного вирішення цієї справи обставини, як-от те, що ОСОБА_3 має на праві власності дві квартири (одна з яких є предметом іпотеки) і її зареєстроване місце проживання не збігається з адресою квартири, яка є предметом іпотеки.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування

16. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

17. Згідно з підпунктом 1 пункту Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

18. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

VI. Позиція Верховного Суду

19. У справі встановлено, що підставою для повернення виконавчого документа Банку (стягувачу) відповідно до постанови державного виконавця від 23 вересня 2016 року № 45554904 була заборона щодо звернення стягнення на майно боржника (квартиру), встановлена Законом № 1304-VII (підпункт 1 пункту 1 вказаного Закону).

20. Аналізуючи наведені положення підпункту 1 пункту 1 Закону № 1304-VII в контексті спірних правовідносин колегія суддів дійшла висновку, що застосування мораторію на звернення стягнення на житлове майно боржника, яке є предметом, зокрема, іпотеки можливе за наявності сукупності умов: таке майно передано в іпотеку для забезпечення виконання зобов'язань за споживчим кредитом в іноземній валюті; боржник не має на праві власності іншого житлового майна, окрім того яке є предметом іпотеки/застави; площа житлового майна, переданого в іпотеку, не перевищує 140 кв.м. (для квартири).

21. Відмовляючи у задоволенні позову суди виходили з того, що ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, а предметом іпотеки є квартира за адресою: АДРЕСА_1. Водночас, та обставина, що вона зареєстрована за іншою адресою, аніж та, за якою знаходиться квартира, що є предметом іпотеки, не доводить, на думку судів, що ОСОБА_3 не проживає в цій квартирі (АДРЕСА_1).

22. Колегія суддів погоджується з висновками судів про те, що зареєстроване місце проживання може не збігатися з місцем фактичного проживання. Маючи у власності декілька об'єктів житлової нерухомості (як-от квартири) особа може вільно обирати де їй жити і місце реєстрації в такому випадку не впливає на обсяг речових прав особи на належне їй житло.

23. Водночас, в аспекті спірних правовідносин треба зауважити, що зареєстроване місце проживання, як і фактичне місце проживання ОСОБА_3 не є визначальним при вирішенні питання про застосування мораторію на звернення стягнення на її квартиру (яка є предметом іпотеки) відповідно до підпункту 1 пункту 1 Закону № 1304-VII. У цьому зв'язку істотне значення для застосування мораторію відповідно до вказаного Закону має той факт, що у боржника (за споживчим кредитом в іноземній валюті) немає іншого житла, крім як того, що передано в іпотеку.

24. Суди попередніх інстанцій залишили поза увагою доводи позивача про те, що у власності ОСОБА_3 є дві квартири: за адресою: АДРЕСА_2 та за адресою АДРЕСА_1. Остання є предметом іпотеки. Щодо квартири за адресою: АДРЕСА_2, то суди встановили, що за цією адресою ОСОБА_3 зареєстрована, однак не з'ясовували, чи є ОСОБА_3 власником цієї квартири.

25. Переглянувши оскаржені судові рішення в межах доводів касаційної скарги колегія суддів, з урахуванням наведеного, вважає, що висновки, яких суди попередніх інстанцій дійшли в цій справі, ґрунтуються на помилкову застосуванні норм матеріального права та неповному дослідженні доказів, тому є помилковими і поспішними. Відповідно положень частин другої-четвертої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України рішення судів попередніх інстанцій в цій справі треба скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

VII. Судові витрати

26. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» задовольнити частково.

2. Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 26 січня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 6 березня 2017 року в цій справі скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. І. Смокович

Судді В. М. Бевзенко

О. В. Білоус