Справа № 160/1379/19
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2019-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 квітня 2019 року Справа № 160/1379/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючий суддя: Ільков В.В.,
при секретарі: Мартіросян Г.А.,
представника позивача: ОСОБА_1,
представника відповідача: ОСОБА_2,
ВСТАНОВИВ:
27.02.2019 року розгляд справи відкладено до 26.03.2019 року.
Ухвалою суду від 26.03.2019 року закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи № 160/1379/19 по суті на 10.04.2019 року.
10.04.2019 року у судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов в повному обсязі, надав пояснення, аналогічні доводам, викладеним у позові.
Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, зазначив про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог та висновку експертизи.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, суд зазначає про таке.
ТОВ "АФІНАЦЕНТР" є юридичною особою, яка обліковується в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців за кодом 39107995 та перебуває на обліку в ДПІ у Соборному районі м. Дніпра ГУ ДФС у Дніпропетровській області як платник податків. Основний вид діяльності за кодом КВЕД 41.10 Організація будівництва будівель.
Головним управлінням Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області була проведена документальна планова виїзна перевірка ТОВ "АФІНАЦЕНТР" з питань дотриманням вимог податкового валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року.
Головним управлінням Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області у акті перевірки від 02.10.2018 року зазначено щодо встановлення таких порушень ТОВ "АФІНАЦЕНТР":
-п.44.1, п.44.2 ст. 44, п.п.134.1.1 п.134.1 ст. 134 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, у загальній сумі 1 110 568,00 грн., у тому числі за 2016 рік у сумі 420 000,00 грн., за 2017 рік у сумі 690 568,00 гривень;
- п.1 ч.1 ст.4, п.1 ч.2 ст. 6 № 2464 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» в результаті чого несвоєчасно нараховано суми єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за попередній період, тобто за грудень 2015 року у загальній сумі 10 257,50 грн., у т.ч. 9 542,50 грн. (34,7%), та 715,00 гривень (2,6%);
-п.4 ч.2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» № 2464 від 08.07.2010 року, п.1 розд.ІІІ Наказу Міністерства фінансів України від 14.04.2015 року № 435 «Порядок формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» за несвоєчасне подання звітності по єдиному внеску за липень 2015 року;
- п.1 ч.2 ст. 6 та ч.8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», в частині несвоєчасної сплати суми єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року в загальній сумі 981,50 гривень.
Так, в обґрунтування вище вказаних висновків, відповідач вказує, що перевіркою було встановлено створення виключно документообігу по нереальним господарським операціям для отримання податкової вигоди, а отже здійснення ТОВ «АФІНАЦЕНТР» нереальних господарських операцій із придбання ТМЦ (будівельних матеріалів) по взаємовідносинам із вищевказаними контрагентами позивача.
Крім того, відповідач посилається на те, що відносно двох контрагентів позивача, а саме ТОВ «БІЗНЕСТРЕЙД КОНСАЛТ» та ТОВ «Елантра Компані», порушено кримінальні справи за фактом скоєння злочину, передбаченого ст. 205 Кримінального кодексу України, на підставі чого відповідачем зроблено висновок про нереальність господарський операцій позивача із цими контрагентами.
Також, у ході проведення перевірки на адресу ТОВ "АФІНАЦЕНТР" було направлено запити від 23.08.2018 року № 1, від 28.08.2018 року №2, від 03.09.2018 року № 3, № 4, № 5 та № 6, від 17.09.2018 року № 07/09-18 про надання регістрів бухгалтерського обліку, пояснення та документального підтвердження щодо розбіжностей між даними податкової, фінансової звітності, надання первинних документів по операціях з купівлі - продажу товарів, тощо, проте на неодноразові запити в ході проведення перевірки регістри бухгалтерського обліку до перевірки товариством надано не було.
Висновки акту перевірки були складені відповідачем з огляду на взаємовідносини позивача із контрагентами: ТОВ «Бізнестрейд Консалт», ТОВ «Елантра Компані», ТОВ «Інвестпромконсалт», які, як вважає відповідач, не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджують рух товарів, їх приймання - передачу, роблять висновок про відсутність діяльності контрагентів по купівлі - продажу товарів, робіт та послуг.
За результатами перевірки встановлено порушення платником вимог, зокрема, п.44.1, п. 44.2, ст. 44, п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України, в результаті чого підприємством занижено податок на прибуток у сумі 1 110 568 грн. та було прийнято оскаржуване ППР № НОМЕР_3 від 02.11.2018 року; п.198.2, п. 198.3 п.198.6, ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого підприємством занижено ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету, у сумі 814 536 грн. та було прийнято оскаржуване ППР № НОМЕР_2 від 02.11.2018 року та завищено суму від'ємного значення ПДВ у сумі 419 428 грн. та було прийнято ППР № НОМЕР_1 від 02.11.2018 року.
Рішенням ГУ ДФС у Дніпропетровській області про результати розгляду скарги від 01.02.2019 року № 5211/6/99-99-11-04-01-25 висновки, викладені в акті, залишено без змін.

Не погоджуючись із прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями від 02.11.2018 року № НОМЕР_3, № НОМЕР_1 та за № НОМЕР_2 позивач звернувся з цим позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті суд зазначає про таке.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органу власних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного субєкта, встановлюючи чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8)пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства встановлені Податковим кодексом України.

Відповідно до п.п.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п.п.14.1.27 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно п.п. 14.1.56 п.14.1 ст. 14 Податкового кодексу України доходи - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі, виключній (морській) економічній зоні, так і за її межами.

Підпунктом 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України встановлено, що об'єктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених ст. 152 цього Кодексу.

Відповідно до п. 135.1 ст.135 Податкового кодексу України доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті; інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Згідно п.п. 135.5.4 п.135.5 ст. 135 Податкового кодексу України інші доходи включають: вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи;

Відповідно до п.138.1 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктами 138.5, 138.10-138.12 цієї статті, п. 140.1 ст. 140 і ст. 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у п. 138.3 цієї статті та у ст. 139 цього Кодексу.

Пунктом 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Тобто, наведеними нормами матеріального права, визначено підстави для формування платником податків податкового кредиту з податку на додану вартість і до таких підстав віднесено: наявність господарської операції, сплата податку на додану вартість у вартості товарів (робіт, послуг), факт сплати податку на додану вартість має підтверджуватися відповідними податковими накладними, використанням придбаних товарів (робіт, послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Статтею 200 Податкового кодексу України визначалося, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то:

а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг;

б) залишок від'ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду.

Із наведеного вбачається, що позивач, як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України, а визначальним фактором для формування податкового кредиту платником ПДВ є рух товарів (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності такої особи - платника податку та наявність у платника податків виданої йому продавцем товару податкової накладної, оформленої з дотриманням вимог чинного законодавства та як підтверджує сплату податку на додану вартість у складі ціни товару.

Крім того, відповідно до п. 201.1. ст. 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках обов'язкові реквізити.

За п. 201.4 ст.201 Податкового кодексу України, податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Згідно з п. 201.6 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Відповідно до п. 201.10 ст.201 Податкового кодексу України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Отже, з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, податкового кредиту з податку на додану вартість суд повинен зясувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; наявність спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції; встановлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Згідно із п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з Законом України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні первинним документом - є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно зі ст.9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарської операції є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа; дату і місце складання; назву підприємства від імені якого складений документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Пунктом 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (далі - Положення) визначено, що первинні документи (на паперових і машино зчитувальних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи від імені яких складений документ, назва документа (форма), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складення первинного документа.

Відповідно до інформаційного листа Вищого адміністративного суду України №1936/11/13-11 від 01.11.2011 Щодо підтвердження даних податкового обліку документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо.

При цьому сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

У інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 28.03.2014 року № 375/11/14-14 зазначено універсальний принцип розгляду податкових спорів, а саме: перевага надається змісту документа порівняно з його зовнішньою формою. Подібні правила судам варто застосовувати не лише щодо спірних рішень контролюючих органів, а також і при здійсненні оцінки належності первинних документів, податкових накладних, документів податкової звітності, що подається платниками податків.

Враховуючи наведені норми, у ході розгляду справи судом повинні оцінюватися документи, надані платником податків на підтвердження свого права на формування витрат та податкового кредиту з ПДВ.

При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, видаткові накладні, податкові накладні, тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Необхідною умовою для цього є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції.

Слід ураховувати, що наявність укладеного між учасниками господарської операції цивільно-правового договору або відсутність визнання такого договору недійсним або нікчемним сама собою не свідчить про реальність вчинення відповідної операції.

Отже, надаючи оцінку правомірності винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, судом підлягає дослідженню факт реальності господарських операцій між позивачем ТОВ «АФІНАЦЕНТР» та контрагентами-постачальниками, а саме: ТОВ «БІЗНЕСТРЕЙД КОНСАЛТ», ТОВ «ЕЛАНТРА КОМПАНІ», ТОВ «ІНВЕСТПРОМКОНСАЛТ».

Судом встановлено, що ТОВ «АФІНАЦЕНТР» (Покупець) та ТОВ «БІЗНЕСТРЕЙД КОНСАЛТ» (Постачальник) (код ЄДРІІОУ 41261000) було укладено договір поставки товару №10/01-1 від 10.06.2017 року, відповідно до умов якого Постачальник зобов'язується передати у власність Покупцеві будівельні матеріали, а Покупець зобов'язується прийняти й оплатити цей товар на умовах цього договору (т.1 а.с.173-175).

Так, на виконання умов договору від 10.06.2017 року №10/06-1 товариством складено видаткові та податкові накладні на загальну суму 534 014,35 грн. в т.ч. ПДВ 89002,39 гривень.

Так, судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що згідно договору за результатами поставки була виписана накладна №14/617 від 14 червня 2017 року на суму 534014,35 грн., яка належним чином зареєстрована в ЄРПН, яка є обовязковою обставиною для визначення правильності формування податкового кредиту (т.1 а.с.176).

На підтвердження реальності здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «БІЗНЕСТРЕЙД КОНСАЛТ», ТОВ «АФІНАЦЕНТР» було надано такі документи: договір поставки № 10/01-1 від 10.06.2017 року, укладеного між позивачем та ТОВ «БІЗНЕСТРЕЙД КОНСАЛТ»; податкову накладну №14/617 від 14 червня 2017 року на суму 534 014,35 грн.; ТТН № 0053 від 18.06.2017 року, № 0042 від 14.06.2017 року, №0046 від 15.06.2017 року, № 0048 від 16.06.2017 року, № 0057 від 20.06.2017 року, № 0051 від 18.06.2017 року, № 0063 від 22.06.2017 року, №0069 від 25.06.2017 року, № 0076 від 29.06.2017 року, № 00021 від 14.06.2017 року, №00026 від 15.06.2017 року, № 00029 від 16.06.2017 року, № 00031 від 17.06.2017 року, №00033 від 18.06.2017 року, № 00034 від 19.06.2017 року, № 00035 від 20.06.2017 року, №00039 від 21.06.2017 року, № 00044 від 23.06.2017 року, № 00047 від 25.06.2017 року, №00053 від 26.06.2017 року, № 00058 від 27.06.2017 року, № 00063 від 28.06.2017 року, №00068 від 29.06.2017 року, № 0079 від 30.06.2017 року, № 00075 від 01.07.2017 року, №0063 від 14.06.2017 року, № 0065 від 15.06.2017 року, № 0068 від 16.06.2017 року, №0071 від 17.06.2017 року, № 0073 від 18.06.2017 року, № 0075 від 19.06.2017 року, №0077 від 20.06.2017 року, № 0079 від 21.06.2017 року, № 0082 від 22.06.2017 року, №0085 від 23.06.2017 року, № 0089 від 24.06.2017 року, № 0093 від 25.06.2017 року, №0095 від 26.06.2017 року, № 0098 від 27.06.2017 року, № 0101 від 28.06.2017 року; сертифікати відповідності будівельних матеріалів, розрахунок № 14/617 від 14.06.2017 року (т.2 а.с. 25 - 68).

Дефектність вищевказаних первинних документів в ході перевірки не було виявлено контролюючим органом.

Отже, судом встновлено, що для підтвердження господарських операцій, позивачем надано до суду первинні документи, які відповідають діловій меті та обсягу придбаного товару.

Посилання відповідача на невідображення податкових зобов'язань контрагентами позивача як на підставу для висновку про неправомірність формування податкового кредиту позивачем судом є неналежним, оскільки податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, зокрема, від фактичної сплати контрагентом у ланцюгу постачання податку до бюджету, а відтак якщо останній не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку або мінімізував свої податкові зобов'язання, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Проте вказана обставина не є підставою для позбавлення платника податку-покупця права на отримання податкової вигоди у разі, якщо такий платник має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Таке правозастосування відповідає правовим висновкам Верховного Суду України, викладеним у постановах від 01.06.2010 у справі №21-573во10, від 31.01.2011 у справі №21-47а10, від 31.01.2011 у справі №21-42а10, а також у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2018 року справа №804/8627/16 (адміністративне провадження №К/9901/3247/17), які враховувуються при застосуванні норм права у подібних правовідносинах.

Так, згідно до Акту відповідач вказує на відсутність ТТН, відсутність у контрагентів-постачальників основних засобів, трудових ресурсів, відсутність персоналу, що про сумнівність фактичного здійснення господарських операцій з виготовлення реалізованих товарів, не відображення у податковій звітності інформації, про відсутність у контрагента основних фондів, транспортних засобів, що необхідні для здійснення господарських операцій з виготовлення або придбання, навантаження, розвантаження, транспортування та зберігання товарів у задекларованих обсягах.

З цього приводу слід зазначити про те, що під час проведення господарських операцій платник податків може бути і необізнаним стосовно дійсного стану правосубєктності своїх контрагентів і реально отримати від них товар, незважаючи на те, що контрагенти можливо і мають наміри щодо порушення податкового законодавства. Такий висновок узгоджується із позицією колегії суддів КАС ВС у постанові по справі №К/9901/1349/17.

Крім того, позивачем надано суду первинну документацію щодо подальшої реалізації придбаного у контрагента позивача - ТОВ «БІЗНЕСТРЕЙД КОНСАЛТ» товару кінцевим споживачам, що є доказом реальності проведення господарської операції.

Отже, з урахуванням вищезазначеного, позивачем контролюючому органу були надані первинні документи складені між ТОВ «АФІНАЦЕНРТ» та ТОВ «БІЗНЕСТРЕЙД КОНСАЛТ» на підставі укладеного між ними договору, які містять реквізити передбачені Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Щодо посилань податкового органу на те, що платник не мав фактичної (реальної) господарської діяльності з названим контрагентам з огляду на відсутність працюючих на зазначених підприємствах, то це не може слугувати достатнім свідченням сумнівності розглядуваних операцій та недобросовісності позивача як платника податків. Необхідні для виконання операцій особи можуть бути залучені платником за цивільно-правовими договорами, навіть якщо про такі платник не звітував.

Щодо протоколу допиту свідка гр. ОСОБА_3, який надав пояснення про реєстрацію підприємства за грошову винагороду та непричетності ді діяльності підприємства ТОВ «БІЗНЕСТРЕЙД КОНСАЛТ», а також щодо наявності кримінального провадження №000017 від 27.09.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 205 КК України за фактом фіктивного підприємництва до переліку підприємств, яких включено ТОВ «Бізнестрейд Консалт», то слід зазначити, що обовязковими під час розгляду адміністративної справи є вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили. При цьому, правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду є обовязковими лише в питанні чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Належного доказу щодо вироку або іншого судового рішення суду не надано, а сам факт порушення кримінальної справи за ознаками фіктивності не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентами, а отже, суд погоджується з позицією позивача, що наявність кримінального провадження, на яке посилається відповідач, є лише відомостями про джерело фактів, які можуть стати доказами у податковому спорі після їх закріплення процесуальним шляхом.

Отже, відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено належних доводів та не надано належних та допустимих доказів щодо наявності в діях позивача ТОВ «АФІНАЦЕНТР» ознак неправомірності чи недотримання принципу належної обачності при виборі вищевказаного контрагента ТОВ «Бізнестрейд Консалт».

Щодо посилання контролюючого органу про відсутність сертифікатів, слід зазначити про те, що сертифікати якості товарів не відносяться до первинних документів бухгалтерського обліку, не приймають участі у формуванні доходів і витрат.

Щодо взаємовідносин позивача з контрагентом ТОВ «Елантра Компані», слід зазначити про таке.

14.11.2017 року був укладений договір поставки №14/11-1 між ТОВ «Елантра Компані» (Постачальник) та ТОВ «Афінацентр» (Покупець), відповідно до умов, якого Постачальник зобовязується передати у власність Покупцеві будівельні матеріали, а Покупець зобовязується прийняти й оплатити цей товар (т.1 а.с. 85, 86).

На виконання умов договору від 14.11.2017 року № 14/11-1 ТОВ «ЕЛАНТРА КОМПАНІ» оформлено на адресу позивача документа про постачання товару на загальну суму 4 069 772,82 гривень, в тому числі ПДВ 678 295,46 гривень.

Так, на підтвердження реальності господарських операцій із цим контрагентом, було надано такі первинні документи: договір поставки №14/11-1 від 14.11.2017 року, укладений між позивачем та ТОВ «Елантра Компані», рахунок на сплату № 429 від 21.11.2017 року на суму 409989,72 грн.; видаткова накладна №429 від 21.11.2017 року на суму 409989,72 грн.; товарно-транспортна накладна №547 від 21.11.2017 року на суму 409989,72 грн., товарно-транспортна накладна №197 від 21.11.2017 року на суму 409989,72 грн,, рахунок на сплату №427 від 21.11.2017 року на суму 424250,23 грн; видаткова накладна №427 від 21.11.2017 року на суму 424250,23 грн.; товарно-транспортна накладна №21/7 від 21.11.2017 року на суму 424250,23 грн., товарно-транспортна накладна №278 від 21.11.2017 року на суму 424250,23 грн., рахунок на сплату № 428 від 21.11.2017 року на суму 420685,10 грн; видаткова накладна №428 від 21.11.2017 року на суму 420685,10 грн.; товарно-транспортна накладна №25/7 від 21.11.2017 року на суму 420685,10 грн.; товарно-транспортна накладна №251 від 21.11.2017 року на суму 420685,10 грн., рахунок на сплату №430 від 17.11.2017 року на суму 411772,28 грн..; видаткова накладна №430 від 21.11.2017 року на суму 411772,28 грн.; товарно-транспортна накладна №225 від 21.11.2017 року на суму 411772,28 грн.; товарно-транспортна накладна №174 від 21.11.2017 року на суму 411772,28 грн., рахунок на сплату №417 від 20.11.2017 року на суму 291364,56 грн.; видаткова накладна №417 від 20.11.2017 року на суму 291364,56 грн.; товарно-транспортна накладна №247 від 20.11.2017 року на суму 291364,56 грн.; товарно-транспортна накладна №211 від 20.11.2017 року на суму 291364,56 грн., рахунок на сплату №431 від 22.11.2017 року на суму 303436,57 грн; видаткова накладна №431 від 22.11.2017 року на суму 303436,57 грн.; товарно-транспортна накладна №201 від 22.11.2017 року на суму 303436,57 грн., товарно-транспортна накладна №221 від 22.11.2017 року на суму 303436,57 грн., рахунок на сплату №433 від 22.11.2017 року на суму 184469,16 грн.; видаткова накладна №433 від 22.11.2017 року на суму 184469,16 грн.; товарно-транспортна накладна №258 від 22.11.2017 року на суму 184469,16 грн., товарно-транспортна накладна №204 від 22.11.2017 року на суму 184469,16 грн., рахунок на сплату №432 від 22.11.2017 року на суму 278350,80 грн.; видаткова накладна №432 від 22.11.2017 року на суму 278350,80 грн.; товарно-транспортна накладна №243 від 22.11.2017 року на суму 278350,80 грн., товарно-транспортна накладна №241 від 22.11.2017 року на суму 278350,80 грн., рахунок на сплату №434 від 23.11.2017 року на суму 408102,12 грн.; видаткова накладна №434 від 23.11.2017 року на суму 408102,12 грн.; товарно-транспортна накладна №211 від 23.11.2017 року на суму 408102,12 грн.; товарно-транспортна накладна №231 від 23.11.2017 року на суму 408102,12 грн., рахунок на сплату №435 від 24.11.2017 року на суму 329999,40 грн; видаткова накладна №435 від 24.11.2017 року на суму 329999,40 грн.; товарно-транспортна накладна №452 від 24.11.2017 року на суму 329999,40 грн.; товарно-транспортна накладна №254 від 24.11.2017 року на суму 329999,40 грн.; рахунок на сплату №436 від 24.11.2017 року на суму 263999,52 грн.; видаткова накладна №436 від 24.11.2017 року на суму 263999,52 грн.; товарно-транспортна накладна №74/7 від 24.11.2017 року на суму 263999,52 грн.; товарно-транспортна накладна №225 від 24.11.2017 року на суму 263999,52 грн.; рахунок на сплату №437 від 24 листопада 2017 року на суму 52799,90 грн.; видаткова накладна №437 від 24.11.2017 року на суму 52799,90 грн.; товарно-транспортна накладна №409 від 24.11.2017 року на суму 52799,90 грн.; товарно-транспортна накладна №226 від 24.11.2017 року на суму 123324,46 грн.; рахунок на сплату №439 від 24.11.2017 року на суму 123324,46 грн.; видаткова накладна №439 від 24.11.2017 року на суму 123324,46 грн.; товарно-транспортна накладна №245 від 24.11.2017 року на суму 123324,46 грн.; товарно-транспортна накладна №197 від 24.11.2017 року на суму 123324,46 грн., рахунок на сплату №438 від 24.11. 2017 року на суму 167229,00 грн.; видаткова накладна №438 від 24.11.2017 року на суму 167229,00 грн.; товарно-транспортна накладна №214 від 24.11.2017 року на суму 167229,00 грн., товарно-транспортна накладна №248 від 24.11.2017 року на суму 167229,00 гривень (т.1 а.с.85-172).

Позивачем надані первинні документи складені між ТОВ «АФІНАЦЕНРТ» та ТОВ «Елантра Компані» на підставі укладеного між ними договору, які містять необхідні реквізити передбачені Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Отже, ТОВ «АФІНАЦЕНРТ» відповідно до положень п. 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, по взаємовідносинам що виникли на підставі договору поставки від 14.11.2017 року № 14/11-1 було складено податкові накладні, які в свою чергу були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, що не заперечується Відповідачем.

Також, позивачем надано суду первинну документацію щодо подальшої реалізації придбаного у контрагента позивача - ТОВ «ЕЛАНТРА КОМПАНІ» товару кінцевим споживачам, що є доказом реальності проведення господарської операції.

Отже, для підтвердження господарських операцій, позивачем надано до суду первинні документи, які містять необхідні реквізити передбачені Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", та які відповідають діловій меті та обсягу придбаного товару.

Щодо наявності кримінального провадження №0000062 від 22.12.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 205 КК України за фактом фіктивного підприємництва до переліку підприємств, яких включено ТОВ «ЕЛАНТРА КОМПАНІ», то суд зазначає, що для адміністративного суду, що розглядає справу обовязковими є вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили. При цьому, правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду є обовязковими лише в питанні чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Належного доказу щодо вироку або іншого судового рішення суду не надано, а сам факт порушення кримінальної справи за ознаками фіктивності не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентами.

Щодо взаємовідносин ТОВ «АФІНАЦЕНТР» та ТОВ «ІНВЕСТПРОМКОНСАЛТ».

20.12.2016 року був укладений договір субпідряду №20/12-1 між ТОВ «ІНВЕСТПРОМКОНСАЛТ» (Субпідрядник) та ТОВ «Афінацентр» (Генпідрядник), предметом якого є виконання робіт на обєкті «Капітальний ремонт приміщень міських клінічних лікарень у м. Києві», відповідно до договірної ціни, кошторисної документації, будівельних норм і стандартів (т.1 а.с.177-181).

За результатами виконання робіт був складений Акт приймання виконання будівельних робіт №36 за грудень 2016 року на суму 2 800 000, 00 гривень (т.1 а.с. 182-197).

Так, на підтвердження реальності господарських операцій, а саме факту виконання робіт на обєкті за договором субпідряду №20/12-1 від 20.12.2016 року позивачем було надано: договір субпідряду №20/12-1 від 20.12.2016 року; Акт приймання виконання будівельних робіт №36 за грудень 2016 року на суму 2 800 000, 00 гривень; визначення договірної цини на будівництво Капітальний ремонт приміщень міських клінічних лікарень м.Києва, що здійснюються в 2016 році; локальний кошторис на будівельні роботи № 2-1-1 на оздоблювальні роботи Капітальний ремонт приміщень міських клінічних лікарень м. Києва; локальний кошторис на будівельні роботи № 2-1-2, довідка про вартість виконаних будівельних робіт та випрати за грудень 2016 року, підсумкова відомість ресурсів, податкова накладна № 1 від 27.12.2016 року на суму 2 800 000,00 гривень (т.1 а.с.177-240).

Позивачем контролюючому органу були надані первинні документи складені між ТОВ «АФІНАЦЕНРТ» та ТОВ «ІНВЕСТПРОМКОНСАЛТ» на підставі укладеного між ними договору, які містять необхідні реквізити передбачені Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

ТОВ «АФІНАЦЕНРТ» відповідно до положень п. 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, по взаємовідносинам що виникли на підставі договору субпідряду №20/12-1 від 20.12.2016 року було складено податкову накладну, яка в свою чергу була зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, що не заперечується Відповідачем по справі.

Позивачем контролюючому органу були надані первинні документи складені між ТОВ «АФІНАЦЕНРТ» та ТОВ «ІНВЕСТПРОМКОНСАЛТ» на підставі укладеного між ними договору, які містять необхідні реквізити передбачені Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Також, позивачем надано суду первинну документацію щодо подальшої реалізації придбаного у контрагента позивача - ТОВ «ІНВЕСТПРОМКОНСАЛТ», товару кінцевим споживачам, що є доказом реальності проведення господарської операції.

Отже, для підтвердження господарських операцій, позивачем надано до суду первинні документи, які відповідають діловій меті та обсягу придбаного товару.

Крім того, в матеріалах справи відсутні рішення, вироки суду щодо фіктивності цього підприємства, доказів зазначеного відповідачем до суду надано не було.

Отже, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що наведені документи, складені за результатами здійснення вище наведених господарських операцій між позивачем та вищевказаними його контрагентами, містять необхідні реквізити, визначені ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому є первинними документами бухгалтерського та податкового обліку у розумінні положень Закону.

Вище перелічені податкові накладні, надавалися позивачем при проведенні перевірки, відображені в акті перевірки та містять усі передбачені законом реквізити, тобто, відповідають вимогам ст.201 Податкового кодексу України, що є підставою для віднесення ТОВ «АФІНАЦЕНР», сплачених у складі вартості товарів сум, за отриманими від вищевказаних контрагентів-постачальників накладних, до складу податкового кредиту відповідного податкового періоду, а також формування валових витрат позивача за господарськими відносинами з наведеними контрагентами.

Аналізуючи зазначене суд наголошує, що матеріали справи містять докази придбання (переміщення) товарів, які були задіяні в порядку взаємодії позивача з його контрагентами.

За відсутності факту придбання товарів (послуг) відповідні суми не можуть включатися до складу валових витрат та податкового кредиту навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів. Визначальною має бути подія, підтверджена документально. При цьому, документи мають бути складені особою, яку можливо ідентифікувати, відповідальною за здійснення господарської операції.

Факт виконання укладених позивачем договорів, фактичне транспортування, передання, прийняття, оплата послуг підтверджується відповідними договорами, актами приймання-передачі, податковими накладними, платіжними дорученнями, товарно-транспортними накладними, які долучені позивачем до матеріалів справи і досліджені судом.

Окрім того, видами господарської діяльності ТОВ "АФІНАЦЕНТР" є організація будівництва будівель.

Отже, слід зазначити, на доведеність використання в оподатковуваних операціях в межах господарської діяльності придбаних у ТОВ «АФІНАЦЕНТР» та контрагентами-постачальниками, а саме: ТОВ «БІЗНЕСТРЕЙД КОНСАЛТ», ТОВ «ЕЛАНТРА КОМПАНІ», ТОВ «ІНВЕСТПРОМКОНСАЛТ» товарів, робіт (послуг) оскільки придбані товари, робот (послуги) використані позивачем з метою подальшої реалізації та отримання прибутку.

Господарські операції позивача з придбання у вказаних контрагентів товарів, робіт (послуг) повязані з господарською діяльністю позивача, що свідчить про використання придбаних товарів, робіт (послуг) в оподатковуваних операціях в межах господарської діяльності.

Фінансово-господарські операції між позивачем та вказаними контрагентами відображено у податковій звітності позивача за відповідні податкові періоди, сплачені продавцям кошти віднесені позивачем до витрат, що враховуються при визначенні обєкта оподаткування податком на прибуток, зокрема, внаслідок чого сформовано відємний фінансовий результат до оподаткування податком на прибуток, суми податку на додану вартість до складу податкового кредиту відповідних податкових періодів.

Щодо посилання контролюючого органу щодо розбіжностей задекларованих показників податкового обліку, то суд зазначає, що порушення, допущені одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом, не впливають на права та обов'язки іншого платника податків. Крім того, чинне законодавство не покладає на підприємство обов'язок збирання інформації про стан господарської діяльності та порушень підприємств-контрагентів.

У законодавстві України закріплено принцип персональної відповідальності, згідно якого особа має нести відповідальність за вчинені нею правопорушення, а не за правопорушення інших осіб.

Аналогічного висновку суд приходить і щодо відсутності транспортних засобів у контрагентів, оскільки особа, яка за договором бере на себе зобовязання перед іншою поставити товар, є відповідальною за обсяг його поставлення.

Чинне законодавство не ставить умову виникнення податкових зобов'язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов'язань, адже, поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань.

Норми податкового законодавства не визначають місце знаходження платника податку (контрагента) та його звітування до контролюючих органів як критерій правового статусу платника податків (позивача) щодо отримання податкової преференції у формі податкового кредиту. Вказаних висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 27.03.2018 у справі №816/809/17, адміністративне провадження №К/9901/1349/17.

Також, наявність певної аналітичної інформації з інформаційних систем податкового органу або відомості, одержані від інших підрозділів податкової служби чи інших органів державної влади, можуть свідчити лише про наявність у податкового органу певних сумнівів, однак не доказують з достовірністю того факту, що в дійсності позивач не міг отримати товар від контрагентів.

Висновки відповідача не можуть ґрунтуватися на податковій інформації по контрагентах позивача, та не є безумовною підставою для висновків про відсутність фактичного виконання спірних договорів за умови наявності первинних документів, які спростовують такі доводи.

Крім того, як слідує із висновку Верховного Суду (постанова від 20.03.2018 року у справі №804/939/16, адміністративне провадження №К/9901/376/17) податкова інформація, що наявна в інформаційно - аналітичних базах відносно контрагентів позивача по ланцюгах постачання, а також податкова інформація надана іншими контролюючими органами, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального закону.

Одночасно суд зазначає, що реальність вчинюваної господарської операції це встановлення факту зміни руху активів чи зміни стану зобовязань платника податку внаслідок придбання ним товарів (послуг), що використовуються таким платником у своїй господарській діяльності (Ухвала ВАСУ від 10.03.2015 р. у справі №2а-0370/1564/12).

Висновки в Акті не спростовують фактичного руху активів позивача, а відповідно до його змісту оплата за договорами поставки підтверджена, що доводиться і платіжними документами, які наявні в матеріалах справи.

Як уже зазначено вище, підставою для виникнення у платника права на податковий кредит з податку на додану вартість, який у подальшому приймає участь у формуванні сум бюджетного відшкодування, є факт реального здійснення операцій з придбання у розглядаємому випадку товар з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Оцінка судом обставин справи базується на наданих доказах, їх належності та переконливості, в поєднанні з принципами КАС України.

Судом встановлено, що контролюючий орган не заперечує щодо придбаного товару, робіт (послуг). Проте її заперечення базується на порушеннях з боку контрагентів позивача.

На противагу висновкам податкового органу, стороною позивача на реальність господарської операції надано до перевірки належно оформлені первинні документи, зокрема, договори, податкові накладні, рахунки на оплату, платіжні доручення, специфікації, докази перевезення товару.

Принцип обґрунтованості рішення суб'єкта владних повноважень має на увазі, що рішення має бути прийняте з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Отже, судом не встановлено, а відповідачем не доведено, в судовому порядку, що позивач як платник податку, діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які допускав його контрагент, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з цими підприємствами було одержання позивачем податкової вигоди, як то вказує відповідач. Господарська діяльність суб'єкта господарювання не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами, які на момент господарських операцій між позивачем та контрагентами, були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

За умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його контрагентів для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини.

Якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (рішення Європейського Суду з прав людини від 09.01.2007 року у справі "Інтерсплав проти України").

Відтак, виходячи зі специфіки укладених між позивачем та його контрагентами договорів, як предмета господарських операцій, надані позивачем документи є достатнім доказом підтвердження фактичного виконання зазначених вище господарських операцій.

З наданих позивачем первинних документів можливо встановити суть та зміст господарських операцій, вказані документи підтверджують фактичне отримання позивачем товару, робіт (послуг) та використання для безпосередньої господарської діяльності підприємства, що були предметом вищезазначених договорів, обсяги товарів та їх оплату.

На підставі дослідження встановлених по справі обставин та наданих сторонами документів, судом встановлено, що укладені позивачем договори (правочини) відповідають вимогам чинного законодавства України, мають своїм наслідком зміну у майновому стані учасників правочину, є економічно виправданими, а факт виконання господарських зобов'язань сторін підтверджується первинними та податковими документами.

Отже, підсумуючи вищевикладене, слід зазначити, що зроблені висновки контролюючого органу щодо нереальності здійснення господарський операцій не знайшли свого підтвердження під час розгляду цієї справи. Належних доказів про створення нереальності господарський операцій, відповідачам щодо вище перелічених контрагентів-постачальників позивача до суду надано не було.

Отже, оскільки позивачем доведено дотримання ним спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум, віднесених до податкового кредиту, а також надано первинні документи, що стосуються господарських операцій за участю контрагентів, які фактично підтверджують реальне виконання умов укладених договорів і досягнення позивачем законної мети їх здійснення - придбання товарів для здійснення господарської діяльності, направленої на отримання прибутку, позивачем правомірно сформовано податковий кредит на підставі розрахунків, проведених за наслідками господарських операцій з контрагентами.

Суд звертає увагу і на той факт, що до перевірки позивачем були надані первинні документи по взаємовідносинам із контрагентами, які підтверджують здійснення господарської операції за укладеними договорами, а саме: податкові накладні, товарно-транспортні накладні, акти приймання, платіжні доручення тощо.

Детальний аналіз сукупності наданих до суду документів, які наявні в матеріалах справи ставить під сумнів висновок контролюючого органу, який знайшов своє відображення в акті перевірки від 02.10.2018 року № 58532/04-36-14-02/39107995.

На думку суду, відповідачем, всупереч вимогам ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України не доведено правомірності прийнятих податкових повідомлень-рішень всупереч вимогам, в той час докази, якими позивач обґрунтовував свої вимоги - є законними, допустимими, обґрунтованими та такими, що відповідають дійсним обставинам справи.

Таким чином, вищевказані обставини та докази, які суд оцінює у їх сукупності відповідно до статті 90 КАС України, спростовують посилання відповідача щодо відсутності реального характеру у спірних господарських операціях.

Згідно з вимогами ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідачем не доведено факт порушення позивачем вимог податкового законодавства України по взаємовідносинах ТОВ "АФІНАЦЕНТР" з контрагентами ТОВ «БІЗНЕСТРЕЙД КОНСАЛТ», ТОВ«ЕЛАНТРА КОМПАНІ», ТОВ «ІНВЕСТПРОМКОНСАЛТ».

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне зясування всіх обставин у справі.

Частиною 2 ст.2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Вищевказані обставини та докази, які суд оцінює у їх сукупності відповідно до статті 90 КАС України, спростовують посилання відповідача щодо відсутності реального характеру у спірних господарських операціях.

Таким чином, приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем прийнято оспорювані податкові повідомлення-рішення від 02.11.2018 року №, № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 не у спосіб, що передбачений Конституцією та Законами України та без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), а тому зазначені податкові повідомлення-рішення підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

Враховуючи вищевикладене, адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "АФІНАЦЕНТР" до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 02.11.2018 року №, № НОМЕР_1 та за № НОМЕР_2 є обґрунтованим та підлягає задоволенню та визнанню протиправним та скасуванню податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Дніпропетровській області № від 02.11.2018 року щодо Товариства з обмеженою відповідальністю "АФІНАЦЕНТР"; визнанню протиправним та скасуванню податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Дніпропетровській області № НОМЕР_1 від 02.11.2018 року щодо Товариства з обмеженою відповідальністю "АФІНАЦЕНТР", а також визнанню протиправним та скасуванню податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Дніпропетровській області № НОМЕР_2 від 02.11.2018 року щодо Товариства з обмеженою відповідальністю "АФІНАЦЕНТР".

Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа, у звязку із чим, підлягають стягненню на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АФІНАЦЕНТР" судові витрати за сплату судового збору в розмірі 19 210,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровській області.

Керуючись ст. 2, ст. 7, ст.ст. 72 - 77, ст. 139, ст. ст. 241 - 246, ст. 250, ст. 255, ст.ст.292 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "АФІНАЦЕНТР" до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 02.11.2018 року №, № та за № НОМЕР_2 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення, винесене ГУ ДФС у Дніпропетровській області, № НОМЕР_3 від 02.11.2018 року щодо Товариства з обмеженою відповідальністю "АФІНАЦЕНТР".

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення, винесене ГУ ДФС у Дніпропетровській області, № НОМЕР_1 від 02.11.2018 року щодо Товариства з обмеженою відповідальністю "АФІНАЦЕНТР".

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення, винесене ГУ ДФС у Дніпропетровській області, № НОМЕР_2 від 02.11.2018 року щодо Товариства з обмеженою відповідальністю "АФІНАЦЕНТР".

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АФІНАЦЕНТР" судові витрати за сплату судового збору в загальному розмірі 19 210,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровській області.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "АФІНАЦЕНТР" (51900, Дніпропетровська область, м. Дніпро, пров. Біологічний, 2А, оф. 16, ).

Відповідач: Головне управління ДФС у Дніпропетровській області (49005, м.Дніпро, вул. Сімферопольська, 17-а, ).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 16.04.2019 року.

Суддя В.В Ільков