Справа № 320/6817/18
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Василенко Г.Ю.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року Справа № 320/6817/18

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Карпушової О.В.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року у справі

за позовом ОСОБА_3

до Управління соціального захисту населення

виконавчого комітету Фастівської міської ради

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради (далі - відповідач) про:

- визнання протиправними дії Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради щодо відмови у наданні ОСОБА_3 статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення;

- зобов'язання Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради встановити ОСОБА_3 статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення інваліда війни.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року в задоволенні позову було відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій наполягає на тому, що вона приймала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі формувань Цивільної оборони, що, на її думку, підтверджується наданими нею доказами, що законодавець взагалі не визначає переліку документів для встановлення таких обставин, а також стверджує, що вона набула право на встановлення їй статусу інваліда війни.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому просить його скасувати і ухвалити постанову про задоволення позову в повному обсязі.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.03.2019 р. було відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін та наголошує на відсутності доказів залучення позивача до участі в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

У судове засідання сторони, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи, не з'явилися.

Судова колегія вважає, що в даному випадку наявні правові підстави для розгляду апеляційної скарги під час відсутності осіб, які не з'явилися, в порядку ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1-ї категорії та має правовий статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (посвідчення від 26.12.2006 серії НОМЕР_1 з вкладкою до НОМЕР_2).

15.12.2006 р. позивачу з встановлено першу групу інвалідності довічно, причина інвалідності - захворювання, пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (акт огляду МСЕК серії КИО-І №293888).

Згідно з довідкою про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності, виданої обласною спеціалізованою МСЕК, серії КИО-І №293888 ступень втрати професійної працездатності позивача з 15.12.2006 р. становить 100%, довічно.

В експертному висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії по встановленню причинного зв'язку хвороб, інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на ЧАЕС від 28.11.2006 р. № 17/06 встановлено, що захворювання позивача пов'язано з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

15.11.2018 р. позивач звернулась до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області із заявою про встановлення їй статусу інваліда війни та видачу посвідчення інваліда війни як особі, залученої до складу формувань Цивільної оборони, яка стала інвалідом внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Листом від 21.11.2018 р. № 2939 відповідачем було відмовлено позивачу у встановленні статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення у зв'язку з відсутністю правових підстав для поширення на неї статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, відповідно до п. 9 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу», оскільки надані нею документи підтверджують лише статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та настання інвалідності у зв'язку із захворюванням, пов'язаним з роботами по ліквідації цих наслідків, а не участь позивача в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі формувань Цивільної оборони.

Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у встановленні їй статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з документів, які були подані позивачем відповідачу для встановлення їй статусу інваліда війни, а також до суду на підтвердження заявлених нею позовних вимог, вбачається, що працюючи на посаді старшого інспектора відділу кадрів БУ № 145 тресту «Південзахідтрансбуд», вона дійсно неодноразово направлялася до м. Чорнобиля для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, але належних доказів того, що вона була залучена саме до формувань Цивільної оборони для виконання відповідних робіт, немає.

При цьому, судом першої інстанції було враховано правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах при вирішенні аналогічних спорів.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 р. № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII), Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 р. № 302 (далі - Положення № 302).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 4 Закону № 3551-XII, ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Перелік осіб, які належать до інвалідів війни, визначений у ст. 7 Закону № 3551-XII.

Пунктом 9 частини 2 статті 7 Закону № 3551-XII передбачено, що до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

У п. 2 Положення № 302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Відповідно до п. 10 Положення № 302 «Посвідчення інваліда війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Інвалідам війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до п. 8 цього Положення.

Отже, з викладених правових норм вбачається, що статус інваліда війни з підстав, визначених у п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-XII, надається за наявності в особи сукупності таких обов'язкових умов:

1) залучення особи до складу формувань Цивільної оборони;

2) отримання інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

При цьому, наділяючи осіб, які приймали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, правом на отримання статусу ветерана війни (інваліда війни), законодавець у Законі № 3551-XII та Положенні № 302 не визначив родових ознак формувань Цивільної оборони, на склад яких поширюються зазначені пільги, та/або переліку документів, які б підтверджували факт участі осіб у складі формувань ЦО. Тому, зазначепні обставини підлягають встановленню в кожному випадку індивідуально, з урахуванням обставин справи.

Разом з тим, Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 р. № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06.06.1975 р. № 90, було передбачено, що формування ЦО, у тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів з ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при ліквідації аварій, катастроф, стихійних сил, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Однак, окрім формувань Цивільної оборони, у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь й інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування ЦО та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженням керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

При цьому, пунктом дев'ятим, відповідно до якого статус інваліда війни було поширено й на осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, частину другу статті 7 Закону № 3551-XII було доповнено Законом від 15.06.2004 р. № 1770-IV, метою прийняття якого було віднести до інвалідів війни близько 200 осіб, залучених до мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони Чернігівської, Житомирської та Київської областей, які виконували роботи у 30-тикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення, і отримали інвалідність.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач, працюючи на посаді старшого інспектора відділу кадрів БУ № 145 тресту «Південзахідтрансбуд», дійсно неодноразово направлялася до м. Чорнобиля для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, але належні докази, якими б підтверджувалося, що такі роботи здійснювалися нею саме у складі формувань Цивільної оборони відсутні.

Водночас, посилання апелянта на архівну довідку від 26.11.2007 р. № 517, інформаційну довідку від 21.07.2016 р. № 01.1-14/1260, довідку БУ від 11.04.1992 р. № 145, табелі-розрахунки, витяг з протоколу № 128 апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки зазначеними доказами безумовно підтверджується факт перебування позивача в зоні ЧАЕС та її участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, однак підстав стверджувати, що відповідні роботи нею здійснювалися безпосередньо у складі формувань Цивільної оборони в даному випадку немає.

Доводи апелянта про те, що законодавством не передбачено переліку документів, якими мають підтверджуватися вказані обставини і що наданих нею доказів для цього достатньо, апеляційний суд вважає необґрунтованими, з огляду на вищезазначене.

Тобто, належного документального підтвердження безпосередньої участі позивача у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони суду не надано.

Разом з тим, ця обставина є істотною, оскільки у протилежному випадку статус інваліда війни (на підставі п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ) поширювався би на всіх, хто належать до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що не відповідає меті Закону № 3551-ХІІ.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 07.06.2018 (справа №377/797/17) та від 10.05.2018 р. (справа №279/12162/15-а) та в ухвалі Верховного Суду України від 07.07.2017 (справа №676/4127/16-а) та ухвалі Вищого адміністративного суду від 31.05.2017 р. (справа №К/800/36540/16) та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов'язковими для врахування апеляційним судом при розгляді даної справи.

Надаючи оцінку доводам апелянта, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Отже, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року - без змін.

При цьому, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 24 квітня 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: