Справа № 826/12322/18
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2019-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 лютого 2019 року 15:23 № 826/12322/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді головуючого Каракашьяна С.К., суддів Григоровича П.О., Смолія І.В., при секретарі судового засідання Мині І.І., за участі представників сторін: від позивача - Мартиновська З.І., від відповідачів - Штокман А.І., Кондратенко О.В., Літвіщенко Г.О., від третіх осіб - Чемес В.М., Будник В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Телерадіокомпанія "Студія "1+1"
до треті особи: Кабінету Міністрів України Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення Товариство з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія "Україна" Товариство з обмеженою відповідальністю "Зеонбуд"
про визнання протиправною та нечинною Постанови КМУ №509 від 13.06.2018 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов товариства з обмеженою відповідальністю Телерадіокомпанія "Студія "1+1", в якому позивач ( з урахуванням заяви про зміну предмета позову) просить суд:

« Визнати протиправною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України від 13 червня 2.018 р. № 509 «Про внесення зміни до Плану використання радіочастотного ресурсу України» в частині « 31 серпня 2018 р.».

Визнати бездіяльність Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення щодо невиконання наглядових повноважень за виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю «Зеонбуд», м. Київ умов ліцензій HP № 00016-п від 09.12.2010, HP № 00017- п від 09.12.2010, HP № 00018-п від 09.12.2010, HP № 00019-п від 09.12.2010, стосовно розбудови багатоканальних телемереж МХ-1, МХ-2, МХ-3, МХ-5 у стандарті DVB-T (MPEG-4) (забезпечити покриття цифровим сигналом не менше як 95% населення України).

Зобов'язати Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення вчинити дії - забезпечити виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Зеонбуд» умов ліцензій HP № 00016-п від 09.12.2010, HP № 00017-п від 09.12.2010, -HP № 00018-п від 09.12.2010, HP № 00019-п від 09.12.2010, у частині розбудови багатоканальних телемереж МХ- 1, МХ-2, МХ-3, МХ-5 у стандарті DVB-T (MPEG-4) (забезпечити покриття цифровим сигналом не менше як 95% населення України).

Зобов'язати Кабінет Міністрів України визначити іншу дату остаточного припинення використання радіотехнології аналогового телевізійного мовлення після виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Зеонбуд» умов ліцензій HP № 00016-п від 09.12.2010, HP № 00017-п від 09.12.2010, HP № 00018-п від 09.12.2010, HP № 00019-п від 09.12.2010, у частині розбудови багатоканальних телемереж МХ-1, МХ-2, МХ-3, МХ-5 у стандарті DVB-T (MPEG-4) та забезпечення покриття цифровим сигналом не менше як 95% населення України) та забезпечення громадян правом на доступ до інформації через телевізійне мовлення.»

Позов мотивовано тим, що припинення аналогового телебачення 31 серпня 2018 року, як це передбачено оскаржуваним нормативним актом, порушує права позивача, який є телекомпанією, оскільки покриття цифровим сигналом забезпечено менше, ніж як щодо 95% населення України.

При цьому позивач зазначає, що єдиний провайдер ефірно-цифрового мовлення в Україні - товариство з обмеженою відповідальністю «Зеонбуд», за ліцензійними умовами, повинен охоплювати не менше 95% населення. Однак реальна зона охоплення населення сигналом Т2 менша на 10-15% і знаходиться в межах 80-85%.

Також позивач стверджує про унеможливлення доступу до телевізійного мовлення з боку малозабезпечених верств населення, з огляду на вартість обладнання для прийому цифрового сигналу.

Відповідачами та третіми особами позов заперечується з огляду на відсутність порушення прав позивача.

Так, Кабінет Міністрів України заперечує проти позову з огляду на те, що оскаржуваний акт прийнято в межах повноважень відповідача, з урахуванням нормативних актів вищої юридичної сили.

Національною радою України з питань телебачення і радіомовлення підставою для заперечення позовних вимог визначена відсутність доказів можливості прийняття цифрового сигналу менше, ніж як 95% населення України. Представник вказаного відповідача повідомив про те, що за результатами розгляду скарг та проведення перевірок не було встановлено порушення третьою особою - ТОВ «Зеонбуд» ліцензійних умов та здійснення трансляції на меншій, ніж зазначено, території.

Представник ТОВ «Зеонбуд» повідомив про виконання ліцензійних умов та забезпечення нормативно встановленого покриття цифровим сигналом, відсутність будь - яких претензій позивача щодо виконання умов договору, на підставі якого здійснюється розповсюдження сигналу позивача.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною другою статті 113 Конституції України та частини першої статті 1 і статті 4 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, що у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, актами Президента України.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України спрямовує і координує роботу міністерств та інших центральних органів виконавчої Влади, які забезпечують проведення державної політики у відповідних сферах суспільного і державного життя, виконання Конституції та законів України, актів Президента України, додержання прав і свобод людини та громадянина.

Згідно з частиною першою статті 117 Конституції України та частини першої статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про радіочастотний ресурс України», до повноважень Кабінету Міністрів України, зокрема, віднесено: затвердження Національної таблиці розподілу смуг радіочастот і Плану використання радіочастотного ресурсу України; координування діяльності центральних органів виконавчої влади щодо управління і користування радіочастотним ресурсом України; забезпечення здійснення конверсії радіочастотного ресурсу України в обсягах та в терміни, передбачені Планом використання радіочастотного ресурсу України.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про телебачення та радіомовлення», Верховна Рада України визначає державну політику щодо телебачення і радіомовлення, законодавчі основи її реалізації, гарантії соціального і правового захисту працівників цієї сфери (ч.1). Міністрів України забезпечує проведення державної політики щодо телебачення і радіомовлення, спрямовує і координує діяльність міністерств та інших органів виконавчої влади у цій сфері ( ч.2). Єдиним органом державного регулювання діяльності у сфері телебачення і радіомовлення незалежно від способу розповсюдження телерадіопрограм і передач є Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення (далі - Національна рада) (ч.4. статті 7).

Розділом 3 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», «Розвиток національного телерадіоінформаційного простору ліцензування мовлення та державна реєстрація суб'єктів інформаційної діяльності в галузі телебачення і радіомовлення», визначено порядок створення та розвиток мереж мовлення та телемереж, які передбачають використання радіочастотного ресурсу України.

Частина 7 статті 22 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» передбачено, що перехід від аналогового до цифрового мовлення здійснюється відповідно до Плану розвитку, крім територій з особливим режимом мовлення. Частиною 8 вищезазначеної правової норми визначено, що Національна рада сприяє запровадженню цифрового мовлення та відповідному технологічному переоснащенню діючих каналів та мереж мовлення. Зміни умов ліцензії на мовлення при переході від аналогового до цифрового мовлення в частині змін технологічних параметрів, виду мовлення (переходу до багатоканального мовлення) та змін програмної концепції мовлення здійснюються за визначеною цим Законом процедурою переоформлення ліцензії на мовлення. Для забезпечення можливості тимчасового мовлення із використанням радіочастотного ресурсу України аналогове мовлення може бути продовжене на територіях з особливим режимом мовлення.

З огляду на вищевикладене, суд доходить висновків, що :

- припинення аналогового телебачення передбачено Законом України;

- Кабінету Міністрів України надані повноваження відносно проведення державної політики щодо телебачення і радіомовлення;

- Національній раді України з питань телебачення і радіомовлення надані повноваження щодо державного регулювання діяльності у сфері телебачення і радіомовлення, зокрема, щодо створення та розвитку каналів мовлення, мереж мовлення та телемереж, визначення умов ліцензій на мовлення.

Судом встановлено, а сторонами не заперечується, що Кабінетом Міністрів України було прийнято розпорядження від 26.10.2016 788-р «Про затвердження плану заходів щодо впровадження в Україні цифрового телерадіомовлення», яким затверджено план заходів щодо впровадження в Україні цифрового телерадіомовлення.

Пунктом 9 Розпорядження покладено на Національну раду з питань телебачення і радіомовлення, Держкомтелерадіо, державне підприємство «Український державний центр радіочастот», Адміністрацію Держспецзв'язку, Концерн радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, державне підприємство «Український науково-дослідний інститут радіо і телебачення» у жовтні 2016 року, підготувати план поетапного вимкнення аналогового телерадіомовлення згідно з планом розвитку національного телерадіоінформаційного простору, затвердженим рішенням Національної ради з питань телебачення і радіомовлення від 01.12.2010 № 1684, Планом використання радіочастотного ресурсу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 09.06.2006. №815, планом заходів щодо впровадження системи рухомого (мобільного) зв'язку четвертого покоління, затвердженим розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 р. № 1232.

Пунктом 10 Розпорядження передбачено внесення змін до плану розвитку національного телерадіоінформаційного простору, затвердженим рішенням Національної ради з питань телебачення і радіомовлення від 01.12.2010 № 1684 у грудні 2016 року та покладено на Національну раду з питань телебачення та радіомовлення.

Згідно з пунктом 11 Розпорядження, визначення у кожній області на територіях, охоплених цифровим сигналом, кількості малозахищених громадян, які користуються виключно ефірним способом прийому програм аналогового телебачення, та підготовка пропозицій Щодо визначення шляхів забезпечення малозахищених верств населення засобами прийому цифрового сигналу в строк до червня 2017 року покладено на облдержадміністрації та Адміністрацію Держспецзв'язку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.06.2006 №815 було передбачено, що строк вимкнення аналогового телевізійного мовлення до 01 січня 2016 року.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 269, строк повного вимкнення аналогового телебачення визначений на 30 червня 2017 року.

Згодом, постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2017 №563 кінцевий строк встановлений на 30.03.2018, постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2018 №218 - на 30 червня 2018 року, а оскаржуваною постановою від 13.06.2018 № 509 - 31 серпня 2018 року, а для міста Києва та Кіровоградської області - 31 липня 2018 року.

З огляду на вищенаведене, суд погоджується з доводами відповідачів відносно прийняття оскаржуваної постанови в межах визначених Законом повноважень.

Щодо посилань відповідачів на відсутність порушення прав позивача, колегія суддів зауважує наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовується сторонами, позивач здійснює діяльність у сфері телевізійного мовлення та має відповідні ліцензії.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Отже, вищезазначеними правовими нормами обов'язковою умовою звернення до суду передбачено наявність порушеного права, що, на думку суду, є самостійною підставою для відмови у позові, у разі відсутності такої умови. В рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2002 "У справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення ч.2 ст.124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів)" вказав, що положення ч.2 ст.124 Конституції України треба розглядати у системному зв'язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (ч.5 ст.55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.

При цьому, офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" надано в рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. "У справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес)", в якому зафіксовано тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес". Зокрема, в даному рішенні Конституційного Суду України вказано, що поняття "охоронюваний законом інтерес", яке вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Так, відповідно до ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Згідно з практикою ЄСПЛ, Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32).

Концепція «майна» у розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві, зокрема, «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32)).

Отже, з огляду на практику розгляду ЄСПЛ справ щодо порушення права володіння майном, поняття «майно», як і «власність», має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів) - як матеріальних так і не матеріальних.

З огляду на сферу діяльності позивача, суд погоджується з наявністю матеріально - правового інтересу позивача щодо кількості осіб, якими здійснюється перегляд його програм.

Щодо посилань позивача на бездіяльність Національної ради з питань телебачення і радіомовлення, суд відзначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, 27.12.2011 уповноваженими особами Національної ради була здійснена планова перевірка товариства з обмеженою відповідальністю "Зеонбуд" щодо провадження діяльності за ліцензіями № 0866-п від 09.12.2010, HP № 0867-п від 09.12.2010, HP № 0868-п від 09.12.2010, HP № 0869-п від 09.12.2010), за результатами якої складено акт № 88 (II) Кв/АП/11 від 27 грудня 2011 р.

З даного акту вбачається, що при перевірці були проведені натурні випробування мовлення багатоканальної мережі (п.6 акту), ознак порушень умов ліцензій не зафіксовано ( п.14 акту).

Позивач, в якості доказу порушення третьою особою ліцензійних умов, посилається на доданий до позовної заяви документ, який містить назву - «Телевизионная аудитория Украины. Установочное исследование. Основные результаты».

З огляду на те, що даний документ не має жодних даний про авторство та замовника, суд позбавлений можливості прийняти його в якості доказу.

При цьому, позивачем не надано будь - яких інших доказів порушення третьою особою ліцензійних умов - претензій глядачів, звернень позивача до ТОВ «Зеонбуд» з приводу покриття та прийому телеканалу. Клопотань про призначення експертизи з даного питання від позивача також не надходило.

Отже, позивачем не надано жодних доказів обставини порушення третьою особою ліцензійних умов та неможливості здійснення прийому цифрового телебачення щодо більш ніж 5% населення України.

Суд звертає увагу позивача на те, що дані відносини, крім реалізації владних повноважень відповідачами щодо позивача та третіх осіб, є ще й господарськими відносинами між позивачем та ТОВ «Зеонбуд», оскільки між даними підприємствами укладено договір на розповсюдження мовлення позивача.

Однак матеріали справи не містять жодних доказів наявності претензій позивача щодо розміру аудиторії, на яку розповсюджується мовлення позивача, які б висувалися на адресу контрагента позивача.

З огляду на викладене та керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю Телерадіокомпанія "Студія "1+1" відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Повний текст рішення складено 05.03.2019.

Повний текст рішення підписано 25.04.2019.

Головуючий суддя С.К. Каракашьян

Судді П.О. Григорович

І.В. Смолій