Справа № 509/70/19
Суддя: Гандзій Д. М.
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 509/70/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

за участю позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Васильєва І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Овідіополь в порядку загального позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської митниці Державної фіскальної служби про скасування постанови в справі про порушення митних правил,-

ВСТАНОВИВ :

4 січня 2019 року ОСОБА_1 , звернувся до Овідіопольського райсуду Одеської області з адміністративним позовом до відповідача Одеської митниці ДФС про скасування постанови від 15.08.2018 у справі про порушення митних правил №1868/50000/18 про накладення на нього штрафу у розмірі 1 417017,66 грн., закриття справи про порушення митних правил, стягнення з відповідача судових витрат.

Свої вимоги вмотивовує тим, що 12.07.2018 р. працівниками відповідачів Одеської митниці ДФС у відношенні нього складено протокол про порушення митних правил № 1868/50000/18 за ознаками ст. 485 МК України.

15.08.2018 р. відповідачами Одеською митницею ДФС було винесено постанову у справі про порушення митних правил № 1868/50000/18, якою позивача було визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ст. 485 МК України та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300 % несплаченої суми митних платежів, що на день вчинення порушення становить 1417017,66 грн. Однак, позивач не вважає винним оскільки, він не є особою, що ввезла транспортний засіб на територію України, не є особою відповідальною за дотримання митного режиму тимчасового ввезення. Крім того, під час складання протоколу позивач присутнім не був та про час його розгляду належним чином не повідомлявся.

Приймаючи участь в судовому засіданні позивач та його представник адвокат за ордером повністю підтримали свої позовні вимоги і просили задовольнити свій адміністративний позов, однак в подальшому, в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, особисто під розписку, причини неявки не повідомили, від представника позивача до суду надійшла письмова заява, в якій останній повністю підтримав доводи позову, який просив задовольнити та слухати справу за його відсутності (а.с. 115,117).

Представник відповідачів в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, що підтверджується зворотними поштовими повідомленнями, які повернулися до суду з відмітками про вручення судових повісток, причини неявки суду не повідомив, надіславши до суду письмовий відзив на адміністративний позов, в якому, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність адміністративного позову, просив суд відмовити у задоволенні позову, що на думку суду, з урахуванням вимог п.п. 2,4 ч. 3 ст. 205 КАСУ не є перешкодою для розгляду справи по суті, беручи до уваги можливість розгляду справи за відсутності представника відповідачів - суб`єкта владних повноважень, повідомленого належним чином, у разі її повторної неявки в судові засідання незалежно від причин неявки (а.с. 40,55,101-106,113,116).

Заслухавши думку позивача та його представника, дослідивши матеріали справи та додатково надані суду письмові докази, зокрема матеріали справи про порушення митних правил № 1868/50000/18, суд вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним. «У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх. «У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом способи (Ухвала Вищого адміністративного суду України від 10 квітня 2013 року за № К/9991/76032/12).

Стаття 9 КАСУ передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності. Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Статтями 72-79 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Обставини, які визнаються учасниками справи - не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози, тяжкої обставини або обставини, визнаної у результаті зловмисної домовленості її представника з іншою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи - не є обов`язковою для суду.

Учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом із поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не визначено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

Стаття 90 КАСУ передбачає - суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази - не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Судом враховується, що Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого додаткового до Конвенції протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року).

Судом встановлено, що в період з 03.07.2017 р. по 31.12.2017 р. в пункті пропуску «Іллічівський морський торговельний порт», перебував автомобіль марки «MERCEDES BENZ E300», д/н НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 , під керуванням громадянина України ОСОБА_1

Дана інформація була виявлена Одеською митницею ДФС 16.02.2018 р. після отримання відповіді Іллічівської філії ДП «Адміністрація морських портів України» від 07.02.2018 р. №141/15-09.7-13-600 на запит Одеської митниці ДФС від 31.01.2018 р. №420/10/15-70-62.

При перевірці інформації Єдиної автоматизованої інформаційної системи ДФС, відповідачами було встановлено, що автомобіль марки «MERCEDES BENZ E300», д/н НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 , був ввезений на митну територію України 28.11.2016 р. о 16 годині 20 хвилин через м/п «Роздільна» Одеської митниці ДФС, код підрозділу 500092804, громадянкою Молдови ОСОБА_2 , який в подальшому був вивезений 15.11.2017 р. через митний пост «Кучурган» громадянином Молдови ОСОБА_3 та знову був ввезений на митну територію України 27.11.2017 р. о 20 годині 55 хвилин, громадянкою Молдови ОСОБА_4 в митному режимі «тимчасове ввезення».

На підставі викладеного, відповідачем стосовно ОСОБА_1 було складено протокол про порушення митних правил

Також, 15.08.2018 року відповідачем стосовно ОСОБА_1 було винесено постанову в справі про порушення митних правил № 1868/50000/18 (а.с. 20-25,60-67).

Як вбачається з постанови у справі про порушення митних правил № 1868/50000/18 від 15.08.2018 року, в.о. заступника начальника митниці начальника управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Одеської митниці ДФС Виноградов О . І . виходив з того, що хоч автомобіль і був ввезений громадянкою Молдови - ОСОБА_4, але позивач ОСОБА_1 неправомірно користувався транспортним засобом, стосовного якого було надано такі пільги, у зв`язку з чим суб`єкт владних повноважень дійшов висновку, що ОСОБА_1 вчинено порушення митних правил, передбачене ст. 485 МК України.

Стаття 485 Митного кодексу України передбачає відповідальність за заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги.

Тобто, для притягнення до відповідальності, згідно статті 485 Митного кодексу України необхідно доведення факту надання особою в даному випадку неправдивих відомостей та/або надання документів, що містять неправдиві відомості та наявність прямого умислу.

Отже, виходячи з частини першої статті 458 Митного кодексу України, порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

При цьому, статтею 485 Митного кодексу України передбачено наявність спеціальної протиправної мети неправомірного звільнення від сплати чи зменшення розміру сплати митних платежів, що свідчить про те, що це правопорушення може бути вчинено тільки з умисною формою вини, оскільки необережно не можливо заявити неправдиві відомості.

Також, за змістом статті 10 Кодексу про адміністративне правопорушення України, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Проте, під час розгляду справи, митним органом не доведено та, в судовому засіданні не встановлено факту подання позивачем до митниці неправдивої інформації чи документів, достатніх для притягнення до адміністративної відповідальності, на підставі статті 485 Митного кодексу України.

Згідно до ст. 4 МК України, платник податків - особа, на яку, відповідно до цього Кодексу, Податкового кодексу України та інших законів України покладено обов`язок зі сплати митних платежів.

Відповідно до ст. 293 МК України, особою, на яку покладається обов`язок із сплати митних платежів, є саме декларант.

Так, пунктом 3 частини 2 ст. 293 зазначеної статті, вказаний обов`язок зі сплати митних платежів, у разі недотримання положень цього Кодексу щодо користування та розпорядження товарами або виконання інших вимог і умов, встановлених цим Кодексом для застосування митних режимів, що передбачають умовне повне або часткове звільнення від сплати митних платежів, - покладено на особу, відповідальну за дотримання митного режиму.

Крім того, відповідно до частини 1 ст. 105 МК України, у митний режим тимчасового ввезення з умовним повним звільненням від оподаткування митними платежами поміщуються виключно товари, транспортні засоби комерційного призначення, зазначені у статті 189 цього Кодексу та в Додатках В.1-В.9, С, D до Конвенції про тимчасове ввезення (м. Стамбул, 1990 рік), на умовах, визначених цими Додатками.

Згідно ч.1 ст. 7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції про тимчасове ввезення», Україна приєдналась до Конвенції про тимчасове ввезення та Додатків А, В.1-В.9, С, Б та Е до неї, прийнятих 26 червня 1990 року у місті Стамбулі.

Відповідно до ч. 5 ст. 7 КАС України, якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Аналогічні положення передбачені частиною 3 статті 1 МК України та ч. 2 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України».

Згідно ч. 4 ст. 380 МК України, тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб.

Проте, вказане положення не відповідає ст. 7 Додатку С Конвенції про тимчасове ввезення (м. Стамбул, 1990 рік), де зазначено, що транспортні засоби приватного використання можуть використовуватись третіми особами, які мають належний дозвіл користувача права на тимчасове ввезення. Кожна договірна сторона (країна - учасниця Конвенції, якою є і Україна) може дозволити таке використання особою, яка постійно проживає на її території, зокрема, якщо вона використовує транспортний засіб від імені і згідно з інструкціями користувача права на тимчасове ввезення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач діяв на підставі договору користування №045/0477 від 24.11.2016 року, за яким він має право вчиняти дії пов`язані з використанням транспортного засобу від імені власника.

Згідно до ч. 4 ст. 3 МК України, у разі якщо норми законів України чи інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи допускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків підприємств і громадян, які переміщують товари, транспортні засоби комерційного призначення через митний кордон України або здійснюють операції з товарами, що перебувають під митним контролем, чи прав та обов`язків посадових осіб митних органів, внаслідок чого є можливість прийняття рішення як на користь таких підприємств та громадян, так і на користь митного органу, рішення повинно прийматися на користь зазначених підприємств і громадян.

Крім того, частиною 2 ст. 105 МК України встановлено, що у разі порушення умов митного режиму тимчасового ввезення, особа, відповідальна за дотримання режиму, зобов`язана сплатити суму податкового зобов`язання та пеню відповідно до Податкового кодексу України.

Проте, як встановлено в судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 - не був декларантом транспортного засобу «MERCEDES BENZ E300», д/н НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 та особою, відповідальною за дотримання режиму тимчасового ввезення цього транспортного засобу, а також не є платником митних платежів при ввезенні зазначеного транспортного засобу на територію України на вказаних умовах, а тому в його діях не може бути мети ухилення від сплати митних платежів та складу відповідного правопорушення, адже декларантом транспортного засобу «MERCEDES BENZ E300», д/н НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 була громадянка Молдови ОСОБА_4.

Вказане не спростовується і підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачами у своєму відзиві на адміністративний позов.

Отже, об`єктивною стороною правопорушення, яке інкриміновано позивачу є дії, спрямовані на порушення встановленого законодавством України порядку використання товарів в цілях, стосовно яких надано пільги щодо сплати податків і зборів. Склад вказаного порушення обумовлює наявність особливої мети - ухилення від сплати митних платежів та вини у формі прямого умислу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що доводи позову щодо неправомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 485 МК України, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю підтверджуються встановленими у справі обставинами.

Щодо розміру штрафу, який накладено постановою у справі про порушення митних правил №1868/50000/18 від 15.08.2018, суд прийшов до висновку про таке.

Згідно до ч. 6 ст. 104 Митного кодексу України, для поміщення товарів у митний режим тимчасового ввезення особа, відповідальна за дотримання митного режиму, повинна:

1) подати органу доходів і зборів, що здійснює випуск товарів, транспортних засобів комерційного призначення у режимі тимчасового ввезення, документи на такі товари, транспортні засоби, що підтверджують мету їх тимчасового ввезення;

2) у випадках, передбачених законодавством, надати органу доходів і зборів зобов`язання про реекспорт товарів, транспортних засобів комерційного призначення, які тимчасово ввозяться, у строки, встановлені органом доходів і зборів;

3) подати органу доходів і зборів дозвіл відповідного компетентного органу на тимчасове ввезення товарів, якщо отримання такого дозволу передбачено законодавством;

4) сплатити митні платежі відповідно до статті 106 цього Кодексу або забезпечити виконання зобов`язання із сплати митних платежів відповідно до розділу X цього Кодексу.

Відповідно до пункту 27 статті 4 МК України, митні платежі складаються з мита, акцизного податку із ввезених на митну територію України підакцизних товарів (продукції) та податку на додану вартість із ввезених на митну територію України товарів (продукції).

Згідно до положень Закону України "Про митний тариф України", розмір ввізного мита визначається за встановленими цим Законом ставками в процентному відношенні від митної вартості. Ставки акцизного податку визначені статтею 215 ПК України залежно від об`єму двигуна автомобіля.

Базою оподаткування податком на додану вартість, згідно зі статтею 188 ПК України буде договірна вартість товару, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів.

Відповідно до пункту 189.3 статті 198 ПК України, ціна продажу вживаного транспортного засобу визначається: для осіб, не зареєстрованих як платники податку, виходячи з ціни, зазначеної у договорі купівлі-продажу, але не нижче оціночної вартості такого засобу, розрахованої суб`єктом оціночної діяльності, уповноваженим здійснювати оцінку відповідно до закону; для платників податку виходячи з договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін.

Правилами митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України, які затверджені наказом Державної митної служби України від 17 листопада 2005 року №1118, встановлено, що вартість транспортного засобу визначається, згідно з документами про право власності на цей транспортний засіб, а у разі відсутності такої інформації - згідно з висновком відділу митного органу, у зоні діяльності якої розташовано пункт пропуску через державний кордон України, через який переміщується транспортний засіб.

Такий порядок визначення вартості транспортного засобу, застосовується при його ввезенні на територію України у режимі імпорту, тобто при добровільному декларуванні цього транспортного засобу.

В даному випадку, добровільне декларування позивачем транспортного засобу, марки «MERCEDES BENZ E300», в режимі імпорту відсутнє, а визначення вартості здійснювалось в процедурі розгляду справи про порушення митних правил, проведення якої регламентовано розділом XIX Митного кодексу України.

Відповідно до ст. 485 МК України, протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що митним органом не доведено факт вчинення позивачем протиправних дій, спрямованих на ухилення від сплати митних платежів, а також наявність прямого умислу в його діях.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судому постанові від 16.10.2018 р. по справі №751/7809/16-а, в якій вказано, що відповідальність, передбачена санкцією статті 485 Митного кодексу України, настає, у разі наявності мети - неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру, а також заявлення неправдивих відомостей. Необхідність сплати особою митних платежів при ввезенні на територію України транспортного засобу для особистого користування або звільнення від їх сплати встановлюється митним органом при ввезенні автомобіля на територію України.

Така ж правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 20.03.2018 у справі №640/7258/17, в якій Верховний Суд дійшов висновку про те, що для притягнення до відповідальності, згідно статті 485 МК України необхідно доведення факту заявлення в митній декларації неправдивих відомостей та/або надання документів, що містять неправдиві відомості та наявність прямого умислу. Також, у цій постанові Верховний Суд звернув увагу на те, що судом першої інстанції встановлено, що на момент розгляду матеріалу митницею, спірний транспортний засіб було вивезено за межі території України, тобто реалізований режим тимчасового ввезення.

В даному випадку відповідачем заявлено, що спірний транспортний засіб ввезено на територію України громадянкою Молдови ОСОБА_4.

У справі «Барбера, Мессеге і Жабардо проти Іспанії», Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 06.12.1988 зазначив, що докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.

Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ. (Рішення ЄСПЛ у справі «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року).

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 508 МК України, однією із процесуальних дій у справі про порушення митних правил, є експертиза, яка, в свою чергу, відповідно до вимог статей 515, 516 МК України, призначається на підставі постанови посадової особи митного органу, в провадженні якої знаходиться справа про порушення митних правил, якщо для з`ясування питань, що виникають у справі про порушення митних правил, виникла потреба у спеціальних знаннях з окремих галузей науки, техніки, мистецтва, релігії тощо.

Згідно статті 486 МК України, завданням провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування кожної справи, вирішення її з дотриманням закону. Провадження у справі про порушення митних правил включає в себе виконання процесуальних дій, зазначених у статті 508 цього Кодексу.

Доказом у справі про порушення митних правил, згідно з пунктом 4 частини 1 статті 495 МК України, може бути висновок експерта.

Враховуючи те, що у митного органу були відсутні документи про придбання вказаного транспортного засобу, марки «MERCEDES BENZ E300», із зазначенням його вартості, то визначення митної вартості цього автомобіля в процедурі розгляду справи про порушення митних правил могло бути здійснено, шляхом проведення експертизи.

Проте, постанови посадової особи митного органу, яка розглядала справу, про проведення експертизи не було.

Однак, як вбачається з наявного Висновку експертного автотоварознавчого дослідження №52/18, листом від 04.04.2018 заступник начальника Одеської митниці Іваненко Г.М., звернувся з проханням провести автотоварознавче дослідження вартості вищевказаного автомобіля марки «MERCEDES BENZ E300».

Згідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 24.11.2003 №142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24.07.2003 за № 1074/8395, у разі відсутності цінових даних колісних транспортних засобів (далі - КТЗ) у довідковій літературі, зокрема зазначеній у додатку 8, а також, у разі наявності обставин, зумовлених змінами економічного стану країни, що супроводжуються різкими коливаннями цін на КТЗ та в інших випадках, коли застосування довідкових даних є неможливим, допускається використання даних обмеженого ринку КТЗ. У такому випадку, інформація про ціни на нові КТЗ чи КТЗ, які були в користуванні, може бути отримана з каталогів, комп`ютерних програм та прайс-листів дилерів виробників і торговельних фірм, а також із спеціалізованих для продажу КТЗ періодичних видань.

Також, пунктом 3.2. Методики передбачено, що, найбільш вірогідним методом порівняльного підходу до оцінки КТЗ є метод, заснований на аналізі цін ідентичних КТЗ. За цим методом вартість визначається на базі середньої ціни продажу (пропозиції) ідентичного КТЗ з відповідним строком експлуатації. Подальше коригування враховує різницю між пробігом, комплектністю, укомплектованістю, технічним станом об`єкта порівняння та об`єкта оцінки.

Згідно до долученого до справи, Висновку експертного дослідження вартості вищевказаного автомобіля, марки «MERCEDES BENZ E300», визначена вартість вищевказаного автомобіля, марки «MERCEDES BENZ E300» - 35053,67 грн..

Однак, згідно до вказаного висновку, від 06.04.2018 року, сам автомобіль при дослідженні не оглядався.

Тобто, під час проведення експертного дослідження вартості вищевказаного автомобіля, марки «MERCEDES BENZ E300», не було враховано технічний стан автомобіля, його комплектація та пробіг, а вартість автомобілю була визначена, виходячи з роздруківки інтернет-видання про вартість аналогічних автомобілів в країні реєстрації.

Отже, як вбачається з цього висновку, вартість автомобіля, марки «MERCEDES BENZ E300» була визначена на базі середньої ціни продажу (пропозиції) ідентичного КТЗ з відповідним строком експлуатації.

Між тим, при визначенні вартості транспортного засобу «MERCEDES BENZ E300», реєстраційний номер д/н НОМЕР_1 , не була врахована різниця між пробігом, комплектністю, укомплектованістю, технічним станом об`єкта порівняння та об`єкта оцінки, тобто, з урахуванням вказаного не було здійснено коригування в визначенні вартості транспортного засобу «MERCEDES BENZ E300», реєстраційний номер д/н НОМЕР_1 .

Крім того, зі змісту вказаного висновку слідує, що визначена вартість є орієнтовною.

В рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження - не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод - кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Розглядаючи питання ефективного засобу правового захисту Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) в п. 114 Рішення від 10 вересня 2010 року у справі «Макфарлейн проти Ірландії» (заява № 31333/06), п. 38 Рішення ОСОБА_14 від 29 березня 2006 року у справі «Ріккірді Піссаті проти Італії» (заява № 62361/00) зазначив, що засіб є ефективним тільки якщо він доступний та достатній.

В силу п. 255 Рішення ЄСПЛ від 12 грудня 2012 року у справі «Ель-Масрі проти колишньої Югославської Республіки Македонія» (заява № 39630/09) та п. 152 у справі «Кудла проти Польщі» (заява № 30210/06) від 26 жовтня 2000 року засіб повинен бути ефективним на практиці й по закону, а згідно п. 36-40 Рішення від 24 липня 2012 року у справі «Джорджевич проти Хорватії» (заява № 41526/10) при оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника.

У своєму рішенні від 17 березня 2009 року у справі «Хутман і Меус проти Бельгії» (заява № 9411/05) п. 44 ЄСПЛ зазначив, що національні органи повинні тлумачити та застосовувати своє національне законодавство без зайвого формалізму.

Як було встановлено судом вище, висновок про необхідну до сплати суму митних платежів ґрунтується на припущеннях відповідачів, а тому носить формальний характер, що є недопустимим при вирішенні питань щодо визначення розміру штрафу, у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Таким чином, виходячи з системного аналізу наведених норм права та доказів, вивчених у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що, уповноваженою посадовою особою митного органу не в повній мірі були виконані вимоги ст. 489 МК України та не встановлено усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Вказані обставини у своїй сукупності дають підстави дійти висновку про передчасність винесення відповідачем оскаржуваної, в межах даної справи постанови, оскільки митним органом не було вчинено всіх необхідних заходів, дотримання яких гарантувало б правомірність останньої.

У відповідності до ст. 62 Конституції України, вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 77 КАС України вказано, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Стосовно того, що митним органом порушено порядок розгляду справи суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 254 КУпАП визначено, що завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Справа про адміністративне правопорушення розглянута з порушенням принципів, визначених статтею 254 КУпАП, всебічності і об`єктивності, так позивача повідомлено про розгляд справи.

В матеріалах справи відсутнє повідомлення на ім`я ОСОБА_1 про час розгляду справи у зв`язку з чим він не мав змоги прийняти участь у розгляді справи про порушення митних правил.

Згідно ст. 526 МК України справа про порушення митних правил розглядається в присутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності за це правопорушення, та/або її представника. Про час та місце розгляду справи про порушення митних правил органом доходів і зборів цей орган інформує особу, яка притягується до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, поштовим відправленням з повідомленням про вручення, якщо це не було зроблено під час вручення зазначеній особі копії протоколу про порушення митних правил. Справа про порушення митних правил може бути розглянута за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності за це правопорушення, лише у випадках, якщо є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про перенесення розгляду справи.

Статтею 498 МК України визначено, що особи, які притягуються до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, та власники товарів, транспортних засобів, зазначених у пункті 3 статті 461 цього Кодексу (заінтересовані особи), під час розгляду справи про порушення митних правил у органі доходів і зборів або суді мають право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, одержувати копії рішень, постанов та інших документів, що є у справі, бути присутніми під час розгляду справи у органі доходів і зборів та брати участь у судових засіданнях, подавати докази, брати участь у їх дослідженні, заявляти клопотання та відводи, під час розгляду справи користуватися юридичною допомогою захисника, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, давати усні і письмові пояснення, подавати свої доводи, міркування та заперечення, оскаржувати постанови органу доходів і зборів, суду (судді), а також користуватися іншими правами, наданими їм законом. Зазначені в цій статті особи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами.

Разом з цим, суд бере до уваги, що за приписам п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України - за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, у разі скасування рішення суб`єкта владних повноважень має закрити справу про адміністративне правопорушення.

Таким чином, виходячи з системного аналізу наведених норм права, враховуючи те, що відповідачем по справі не надано доказів щодо правомірності своїх дій, за таких обставин, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню, постанова відповідачів скасуванню, а справа про порушення позивачем митних правил закриттю.

Керуючись ст.ст. 2,5,6,9,72-80,90,94,139,192,210,211,217,225,227,228,241-247,250,251,258,259,263-268 КАС України, Конституцією України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ЄКПЛ, рішеннями ЄСПЛ, ст.ст. 1,3,4,104,105,293,380,485,486,489,495,508,515,516,530 Митного кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ :

1.Адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської митниці Державної фіскальної служби про скасування постанови в справі про порушення митних правил - задовольнити ;

2.Скасувати постанову Одеської митниці Державної фіскальної служби від 15.08.2018 р. у справі про порушення митних правил № 1868/50000/18 про визнання винним ОСОБА_1 у порушенні митних правил, передбаченого ст. 485 МК України та накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу розміром 300 відсотків несплаченої суми митних платежів, що складає 1417017,66 грн. ;

3.Справу про порушення митних правил №1868/50000/18 у відношенні ОСОБА_1 - закрити ;

4.Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Одеської митниці Державної фіскальної служби на користь ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_3 ) витрати по оплаті судового збору у сумі 768,40 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засідання було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений та підписаний 24.04.2019 р.

Суддя Гандзій Д.М.