Справа № 826/12111/18
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2019-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 квітня 2019 року № 826/12111/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління ДФС у м. Києві
проскасування податкового повідомлення-рішення
представники сторін:позивач - ОСОБА_1; відповідача - ОСОБА_2,
ВСТАНОВИВ:

01.08.2018 ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1.) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління ДФС м. Києва (надалі - відповідач), у якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві № (без дати) про застосування штрафу за несвоєчасну сплату грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується за результатами річного декларування.

В якості підстав позову позивач зазначив, що нарахування відповідачем штрафу протиправне, а податкове повідомлення-рішення винесене із порушенням чинного законодавства та підлягає скасуванню. Зокрема, позивач зазначає, що 24.07.2018 він отримав рішення ДФС від 19.07.2018 № 10474/с/99-99-11-02-01-14 про результати розгляду скарги, яким ДФС України відмовила в задоволенні скарги позивача та залишила без змін податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві № (далі - податкове повідомлення-рішення); податкове повідомлення-рішення було прийняте на підставі акту № 2164/26-15-13-04-11 від 27.11.2017; відповідно до податкового повідомлення-рішення встановлена несвоєчасна сплата позивачем грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування, у зв'язку з чим позивачеві нарахований штраф у розмірі 21 200,00 грн.; у своєму рішенні про результати розгляду скарги позивача ДФС України повідомляє, що податкове повідомлення-рішення № прийняте 10.04.2018, що нібито відображено на екземплярі, який зберігається у ГУ ДФС у м. Києві; відповідно до п. 86.8 ст. 86 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення приймається керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу протягом десяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків, його представнику або особі, яка здійснювала розрахункові операції, акта перевірки у порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень, а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки та/або додаткових документів, поданих у порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки та/або додаткових документів - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень та/або додаткових документів і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків; акт був отриманий позивачем 04.12.2017; отже, враховуючи приписи п. 86.8 ст. 86 Податкового кодексу України та дату отримання позивачем акта перевірки № 2164/26-15-13-04-11 від 27.11.2017, можна прийти до висновку, що податкове повідомлення-рішення прийняте відповідачем поза межами строку, а тому є протиправним.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу було передано судді Пащенку К.С.

23.08.2018 ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва було відкрито провадження у адміністративній справі № 826/12111/18 та призначено справу до розгляду в підготовче судове засідання на 09.10.2018.

17.09.2018 до Окружного адміністративного суду м. Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві № , відповідно до якого відповідач заперечує проти позовних вимог з наступних підстав. 25.04.2017 ОСОБА_3 було подано податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2016 рік (реєстраційний № ), в якій самостійно визначено суму, що підлягає сплаті до бюджету, а саме: податок на доходи фізичних осіб - 215 388,00 грн., граничний термін сплати - 31.07.2017; станом на 01.08.2017 в ІКП платника обліковується податковий борг у сумі 215 388,00 грн., який частково погашено за рахунок сплати 13.09.2017 у сумі 106 000,00 грн., тобто з порушенням граничних строків оплати; відповідно до п. 179.7 ст. 179 Податкового кодексу України фізична особа зобов'язана самостійно до 1 серпня року, що настає за звітним, сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену в поданій нею податковій декларації; відповідно до п. 54.1 ст. 54 Податкового кодексу України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом; така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою; відповідно до п. 126.1 ст. 126 Податкового кодексу України у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу; в ході розгляду обставин справи встановлено, що ГУ ДФС у м. Києві при винесенні спірного податкового повідомлення-рішення у зв'язку з технічною помилкою не зазначило дату прийняття документу; зазначене порушення підлягає виправленню, однак не спростовує встановлене порушення в частині несвоєчасної оплати самостійно визначеної суми податку на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування; враховуючи викладене, ДФС було скасоване спірне податкове повідомлення-рішення на стадії адміністративного оскарження та забезпечено винесення ГУ ДФС у м. Києві податкового повідомлення-рішення відповідно до чинного законодавства.

09.10.2018 оголошено перерву у справі до 06.11.2018.

31.10.2018 до Окружного адміністративного суду м. Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що відповідач припускається низки неправдивих тверджень, а частину суттєвих моментів залишає без відповіді. Зокрема, позивач зазначає, що не відповідає дійсності твердження, що у позивача існував податковий борг; це легко перевірити звернувшись до матеріалів акту № 2164/26-15-13-04-11 від 27.11.2017 - відповідач плутає поняття «податковий борг» та «податкове зобов'язання»; ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову; проте відповідач цього обов'язку не виконав; відповідач не надав доказів того, що податкове повідомлення-рішення № було скасоване на стадії адміністративного оскарження; також відповідач не навів жодного аргументу на підтвердження повноважень податкового органу для прийняття податкового повідомлення-рішення поза межами визначеного п. 86.8 ст. 86 Податкового кодексу України строку.

06.11.2018 Окружним адміністративним судом м. Києва було винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 11.12.2018.

11.12.2018 до Окружного адміністративного суду надійшло клопотання позивача та представника відповідача про розгляд справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Зважаючи на заявлене клопотання, суд ухвалив адміністративну справу відповідно до ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України розглядати в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

27.11.2017 Головним управлінням ДФС у м. Києві відповідно до пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України, у порядку ст. 76 Податкового кодексу України та вимог ст. 176 Податкового кодексу України було проведено камеральну перевірку позивача щодо своєчасності сплати узгодженої суми податку на доходи фізичних осіб згідно поданої податкової декларації про майновий стан і доходи № від 25.04.2017.

27.11.2017 Головним управлінням ДФС у м. Києві було складено акт № 2164/26-15-13-04-11 про результати камеральної перевірки своєчасності сплати податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування (далі - акт).

Зазначеною перевіркою було встановлено порушення позивачем вимог п. 179.7 ст. 179 Податкового кодексу України, відповідно до якого фізична особа зобов'язана самостійно до 1 серпня року, що настає за звітним, сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену в поданій нею податковій декларації.

На підставі акту Головним управлінням ДФС у м. Києві було винесено податкове повідомлення-рішення № (без дати) за платежем з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування.

Позивачем було подано до ДФС України скаргу на податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві № .

Рішенням ДФС України від 19.07.2018 № 10474/С/99-99-11-02-01-14 було залишено без змін спірне податкове повідомлення-рішення.

Не погоджуючись з винесеним податковим повідомленням-рішенням та з результатами розгляду скарги на оскаржуване податкове повідомлення-рішення, позивач звернувся із відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, суд зобов'язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення, дії та бездіяльність на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

За пп. 21.1.1 п. 21.1 ст. 21 Податкового кодексу України посадові особи контролюючих органів зобов'язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Згідно положень ст. 1 Податкового кодексу України, цей Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Цим Кодексом визначаються функції та правові основи діяльності контролюючих органів, визначених пунктом 41.1 статті 41 цього Кодексу, та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Відповідно до п. 86.8 ст. 86 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення приймається керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу протягом десяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків, його представнику або особі, яка здійснювала розрахункові операції, акта перевірки у порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень, а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки та/або додаткових документів, поданих у порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки та/або додаткових документів - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень та/або додаткових документів і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків.

Отже, виходячи зі змісту приписів п. 86.8 ст. 86 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення приймається протягом десяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків акта перевірки, а за наявності заперечень до акта перевірки - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, акт перевірки № 2164/26-15-13-04-11 від 27.11.2017 був отриманий позивачем 04.12.2017.

Враховуючи, що закон пов'язує право податкового органу прийняти податкове повідомлення-рішення з наявністю акта перевірки, та відповідно встановлює граничні строки прийняття податкових повідомлень-рішень за наслідками складання такого акта, то контролюючий орган при прийнятті податкових повідомлень-рішень зобов'язаний дотримуватися строків давності проведення перевірок, визначених статтею 102 Податкового кодексу України, та строків прийняття податкових повідомлень-рішень, передбачених статтею 86 Податкового кодексу України за наслідками складання акта перевірки.

Оскільки, діючим законодавством не передбачено право органу доходів і зборів приймати податкові повідомлення-рішення у термін більше ніж десяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків акта перевірки, а за наявності заперечень до акта перевірки - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків, у податкового органу відсутні повноваження приймати податкові повідомлення-рішення після спливу вказаного строку, та визначити податкові зобов'язання незалежно від дати складання акта перевірки протягом 1095 днів, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань нарахованих контролюючим органом.

Зазначена позиція підтверджується і висновками Верховного суду України, що викладені у його постанові від 12.03.2019 у справі № 820/4167/17 (адміністративне провадження № К/9901/27614/18).

Отже, враховуючи приписи п. 86.8 ст. 86 Податкового кодексу України та дату отримання позивачем акту перевірки, податкове повідомлення-рішення від № прийнято відповідачем поза межами строку встановленого п. 86.8 ст. 86 Податкового кодексу України, тобто з порушенням вимог чинного законодавства, а отже протиправно.

Щодо суперечливих тверджень відповідача про залишення без змін спірного податкового повідомлення-рішення, чи його скасування, варто зазначити наступне.

Як встановлено судом та вбачається з рішення про результати розгляду скарги від 19.07.2018 № 10474/С/99-99-11-02-01-14 ДФС України залишила без змін податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві № .

Проте, як вбачається з відзиву відповідача, податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві № скасоване на стадії адміністративного оскарження та забезпечено винесення ГУ ДФС у м. Києві податкового повідомлення-рішення згідно чинного законодавства.

Суд акцентує увагу на тому, що Податковий кодекс України не надає органу, який видав податкове повідомлення-рішення, повноважень щодо внесення до нього змін, доповнень, виправлень.

Зазначена позиція знайшла своє відображення і в постанові Вищого адміністративного суду України від 24.04.2013 у справі № 2а-1870/7658/11.

З огляду на все вищевикладене та беручи до уваги наявність грубих порушень відповідачем вимог Податкового кодексу України при винесенні спірного податкового повідомлення-рішення, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами 1 та 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (caseofChuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Аналіз наведених норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що завданням судочинства є вирішення судом спору з метою ефективного захисту порушеного права.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

Також при вирішенні цієї справи судом береться до уваги висновок ЄСПЛ, викладений у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003, у якому вказано, що орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналогічна позиція знаходить свій прояв і в рішеннях ЄСПЛ, зокрема у рішенні від 23.07.2002 у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та «Вуліч проти Швеції». Так, у п. 110 вказаного рішення Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Отже, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на висновки суду про задоволення позову, мають місце правові підстави для стягнення на користь позивача судових витрат, а саме судового збору за подання адміністративного позову, сплаченого позивачем, у розмірі 737,00 грн.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 9, 72-78, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві № (без дати) про застосування штрафу за несвоєчасну сплату грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується за результатами річного декларування.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м. Києві (, адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19) шляхом їх безспірного списання на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3, адреса: 03062, АДРЕСА_1) сплачений останнім при поданні позовної заяви судовий збір у розмірі 737 (сімсот тридцять сім) грн. 00 коп.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко