Справа № 2040/6697/18
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції:Супрун Ю.О.

24 квітня 2019 р. Справа № 2040/6697/18

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.,

суддів - Калитки О. М. , Кононенко З.О. ,

розглянувши у порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ВОСТХОЛДИНГ» на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року по справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ВОСТХОЛДИНГ» до ОСОБА_1 управління ДФС у Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

В с т а н о в и л а:

17.08.2018 року позивач товариство з обмеженою відповідальністю «ВОСТХОЛДИНГ» (подалі ТОВ «ВОСТХОЛДИНГ», підприємство) звернувся до суду з позовом, яким просить:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача ОСОБА_1 управління ДФС у Харківській області (подалі ГУ ДФС у Харківській області, контролюючий орган) № 12675213 від 06.08.2018 року, яким ТОВ «ВОСТХОЛДИНГ» визначено штрафні (фінансові) санкції у сумі 510 грн., за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що на суб'єкти господарювання, у власності яких знаходиться об'єкти нерухомого майна, визначені в ст. 266.2.2 ПК України, не покладено обов'язок подання податкових декларацій за об'єкти житлової/нежитлової нерухомості, з яких податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Разом з тим, позивач зазначає, що застосування контролюючим органом положень ПК України може мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, тобто не раніше 2018 року.

У відзиві на позовну заяву, заперечуючи проти позову відповідач зазначає, що ТОВ «ВОСТХОЛДИНГ» не є промисловим підприємством у значенні КВЕД, і обєкти нерухомого майна, що йому належать не класифікуються у підкласах 1251.1-1251.9 класу 1251 «Будівлі промисловості» Державного класифікатору будівель та споруд ДК 018-2000, відтак, позивач не звільняється від обовязку подавати податкові декларації та сплачувати податок з належного йому на праві приватної власності нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки, оскільки не відповідає вимогам, закріпленим у пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.

Також відповідач зазначає, що у 2017 році діяли ставки, встановлені рішенням Харківської міської ради 2017 року, ті ж самі ставки підлягають застосуванню і у 2018 році. Тобто, у 2016, 2017, 2018 роках в м. Харкові нормативно врегульовано питання розміру ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Додатково зазначає, що проблемність для позивача визначення розміру ставок податку не може слугувати підставою для його звільнення від обовязку подання податкової звітності.

У відповіді на відзив позивач вказує, що належні позивачу нежитлові приміщення мають ознаки будівель промисловості, тому в силу положень пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України вони не є обєктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

У додаткових поясненнях ТОВ «ВОСТХОЛДИНГ» посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 17.04.2018 року у справі № 806/2461/17, та зазначає, що поняття «будівлі промисловості» не можна вважати лише промисловими та складськими будівлями, тобто тими, що використовуються для виробництва та зберігання продукції, зберігання матеріалів. Будівлі, які не задіяні безпосередньо для виготовлення продукції, використовуються промисловим підприємством для розміщення персоналу та обладнання, необхідного для адміністративного, побутового (опалення, водопостачання тощо), транспортного забезпечення, а також виконання інших функцій.

Таким чином, будівлі (як виробничі, так і адміністративні та допоміжні), що входять до складу цілісного майнового комплексу промислового підприємства та використовується для забезпечення його діяльності, необхідно відносити до будівель промисловості.

Вказує, що відповідачем не надано доказів використання позивачем приміщень для цілей, не повязаних з роботою підприємства.

При цьому, оскільки позивач не є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відповідно, у нього не виникло обовязку подавати податкові декларації зі вказаного податку.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2018 року (рішення у повному обсязі виготовлено 13.12.2018 року) у задоволенні позову ТОВ «ВОСТХОЛДИНГ» відмовлено у повному обсязі.

Висновок суду вмотивований тим, що у 2016, 2017, 2018 роках в м. Харкові нормативно врегульовано питання розміру ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Крім цього суд зазначив, що застосування пункту «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов'язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств. З урахуванням тієї обставини, що в межах спірних відносин наявна лише одна з обов'язкових умов - виробничі приміщення, об'єкт нерухомості (комплекс), який на праві власності належить позивачу не підпадає під дію цього положення ПК України.

При цьому, окреслена правова позиція Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 813/3803/16 не підлягає застосуванню зважаючи на її часові проміжки формування.

Окремо суд зазначив, що факт подання податкової звітності не віднесено в залежність до сплати податку та можливої відсутності при цьому обов'язку щодо сплати податку та наявності певних пільг.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі ТОВ «ВОСТХОЛДИНГ», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не дослідження судом належним чином обставин, що мають значення для справи, не надання оцінки доказам, необґрунтованість та незаконність судового рішення, просить його скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Аргументи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, за своїм змістом аналогічні аргументам, наведеним ТОВ «ВОСТХОЛДИНГ» у позові, відповіді на відзив та додаткових поясненнях.

Заперечуючи проти доводів та аргументів апеляційної скарги, покладених в обґрунтування їх вимог, у відзиві на апеляційну скаргу ГУ ДФС у Харківській області зазначає, що із наданих позивачем документів, окрім того, що нерухомість є нежитловими виробничими будівлями, не можливо встановити, для чого такі будівлі призначені і як фактично використовуються, чи відносяться вони до класу 1251 «Будівлі промисловості».

Вказує, що позивач багато уваги приділяє описанню принципу презумпції правомірності рішень платника податків, проте, на думку контролюючого органу, ніякого неоднозначного трактування п. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України бути не може. Норма досить прямо закріплює умови, з якими повязано звільнення від обовязку декларувати та сплачувати податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Так само, в ПК України відсутні норми, які б вступали у суперечність з вказаним пунктом.

Фактично, з 2012 року ТОВ «ВОСТХОЛДИНГ» на праві приватної власності належить нежитлова нерухомість, загальною площею 8,5 тис.м2. Вказану нерухомість позивач не декларує, податкові зобовязання не визначає. Документів, які б дозволили встановити наявність обставин, з якими законодавство повязує звільнення від обовязку сплачувати податки ані до контролюючого органу, ані до суду не надає.

За наведених обставин, відповідач просить апеляційну скаргу ТОВ «ВОСТХОЛДИНГ» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, - без змін.

За приписами статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ «ВОСТХОЛДИНГ» задоволенню не підлягає, а судове рішення відповідно до положень ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з огляду на наступне.

Судом установлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 06.11.2012 року, укладено між ТОВ «ВОСТОК» та ТОВ «ВОСТХОЛДИНГ» належать нежитлові будівлі: літ. «И-2» загальною площею 1371,6 кв.м., літ. «К-1» загальною площею 250,2 кв.м., літ. «Л-1» загальною площею 1209,1 кв.м., літ. «М-1» загальною площею 101,7 кв.м., літ. «Н-1» загальною площею 22,9 кв.м., літ. «О-1» загальною площею 5549,1 кв.м., літ. «П-1» загальною площею 52,2 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Харків, вул. Виконкомівська, буд. 19 /а.с. 81-84/.

Згідно технічних паспортів КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», вказані приміщення за своїми ознаками є виробничими будинками, та складаються із приміщень, зазначених в експлікаціях технічних паспортів /а.с. 18-23, 24-29, 30-35, 36-49, 50-58, 59-66, 67-72/.

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, видами діяльності ТОВ «ВОСТХОЛДИНГ» є: 77.39 надання в оренду інших машин, устатковання та товарів н.в.і.у. 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля, 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, 33.19 Ремонт і технічне обслуговування інших машин і устатковання /а.с. 163-165/.

Згідно відомостей Управління містобудування та архітектури Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану Харківської міської ради, відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 08.08.2013 року № НВ-013 площа земельної ділянки по вул. Виконкомівській, 19 у м. Харкові становить 3,8397 га; на земельній ділянці знаходяться нежитлові будівлі (виробництво гофрокартона, гофротари, поліграфічної продукції); частково земельна ділянка використовується для реконструкції нежитлових будівель з прибудовами і будівництва нежитлових будівель /а.с. 135/.

ОСОБА_1 державним ревізором-інспектором відділу адміністрування податків і зборів з юридичних осіб території Центральної ОДПІ м. Харкова управління податків і зборів з юридичних осіб ГУ ДФС у Харківській області, на підставі п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 розділу І та в порядку ст. 76 розділу ІІ ПК України проведено камеральну перевірку з питання не подання податкових декларацій з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік ТОВ «ВОСТХОЛДИНГ», за результатами якої складено акт від 17.07.2018 року № 10439/20-40-12-13-20/38281341 /а.с. 15-16/.

За висновком акту перевірки контролюючим органом установлено неподання ТОВ «ВОСТХОЛДИНГ» податкових декларацій з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2016, 2017, 2018 роки.

06.08.2018 року ГУ ДФС у Харківській області прийнято податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1, яким до ТОВ «ВОСТХОЛДИНГ» застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) у сумі 510,00 грн. за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки з юридичних осіб /а.с. 13/.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, колегія судді зазначає наступне.

Відповідно до п. 8.1 ст. 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

Згідно ст. 265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Відповідно до п.п. 8.3 ст. 8 ПК України до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно п. 4.4 ст. 4 ПК України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Тобто безпосереднє встановлення місцевих податків віднесено ПК України до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також п. 24 ч. 1 ст. 26 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 143 Конституції України.

У відповідності до п. 10.3 ст. 10 ПК України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Згідно пункту 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

При цьому, офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених п.п. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 цього Кодексу (п. 12.5 ст. 12 ПК України).

Відповідно п.п. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Статтею 3 Бюджетного кодексу України встановлено, що бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Отже, якщо рішення місцевої ради про встановлення місцевих податків не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

Рішенням 36 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 21.01.2015 року № 1793/15 «Про внесення змін до рішення 4 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 12.01.2011 року № 126/11 «Про врегулювання питань справляння податків на території міста Харкова відповідно до норм Податкового кодексу України», запроваджено на території міста Харкова податок на майно, який складається, окрім іншого, з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у місті Харкові згідно з додатком 1 до цього рішення.

Ставка, що застосовується до визначення розміру податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, встановлюється у розмірах, визначених Положенням № 126/11.

Відповідно до рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» від 22.02.2017 року № 542/17, встановлено на території міста Харкова на 2017 рік та наступні роки податок на майно, який складається, окрім іншого, з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Ставки та пільги з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки встановлені згідно з додатком 1 до цього рішення.

Таким чином, колегія суддів, відхиляючи доводи апеляційної скарги ТОВ «ВОСТХОЛДИНГ» зазначає, що, починаючи з 2016 року та в подальшому в м. Харкові нормативно врегульовано питання податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та розміри його ставок.

За правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 30.10.2018 року по справі № 821/1904/17 (К/9901/61748/18), визначено наступне.

Відповідно до пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України, обєктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості (пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 261 ПК України ).

Відповідно до положень пп. 266.3.1 та 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За змістом пп. 266.4.2 п. 266.4 ст. 266 ПК України, сільські, селищні, міські ради та ради обєднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських обєднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з обєктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (пп. 266.6.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України).

Спірним питанням у межах цих правовідносин є встановлення чи є нерухоме майно, що належить позивачу обєктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпункт «є» пп. 266.2.2. п. 266.1 ст. 266 ПК України встановлює, що не є обєктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Системне тлумачення пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є обєктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є зокрема те, що така умова як звязок обєкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами «е» та «і», на відміну від пункту «є». Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має привязку або до статусу субєкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), субєкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»)), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є») тощо).

Буквальний аналіз пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до субєкта власності.

За положеннями пп. 14.1.1291 п. 14.1 ст. 14 ПК України обєкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).

Відповідно до п. 5.3 ст. 5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості».

До будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості», 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості», 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Говорячи про промислове підприємство, необхідно зауважити, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала дане поняття.

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 року № 530 (подалі ДК 009:2010), економічна діяльність процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устатковання, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B «Добувна промисловість та розроблення карєрів», C «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».

Промисловість в розумінні економічної теорії це провідна галузь господарства, яка обєднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.

Положеннями статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство, це самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Наведені положення дають колегії суддів підстави здійснити висновок, що застосування п. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обовязкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

В межах спірних відносин наявна лише одна з обовязкових умов будівлі промисловості, а право власності на зазначену нерухомість зареєстровано за ТОВ «ВОСТХОЛДИНГ», і в розумінні наведених норм, не є такою, що перебуває у власності промислових підприємств.

Відтак, обєкт нерухомості (комплекс), який на праві власності належить позивачу не підпадає під дію пункту «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України. Цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується не у власній господарській діяльності.

Колегія суддів зазначає, що відсутність двох обовязкових умов для застосування п. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України зумовлює правомірність податкового повідомлення-рішення ГУ ДФС у Харківській області від 06.08.2018 року № 12675213, яким позивачу визначено штрафні (фінансові) санкції за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Інші доводи учасників справи на висновки колегії суддів не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ВОСТХОЛДИНГ» залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року, - без змін.

Постанова Другого апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття. Учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених Кодексом адміністративного судочинства України. Касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_2
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_3 ОСОБА_4