Справа № 160/2055/19
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2019-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 квітня 2019 року Справа № 160/2055/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Захарчук Борисенко Н.В.
при секретарі судового засідання Музиці Я.І.
представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2
04.03.2019 року ОСОБА_3 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДФС у Київській області, в якій просить:
- визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області № 379.2016.1031.3-5606-1008, від 30 жовтня 2018;
- визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області № 380.2016.1031-5606-1008 від 30 жовтня 2018;
- визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області № 381.2016.1031.3-5606-1008 від 30 жовтня 2018;
- визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області №382.2016.1031.3-5606-1008 від 30 жовтня 2018;
- визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області № 383.2017.1031.3-5606-1008 від 30 жовтня 2018;
- визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області № 384.2017.1031.3-5606-1008 від 30 жовтня 2018;
- визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області № 385.2017.1031.3-5606-1008 від 30 жовтня 2018;
- визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області № 386.2017.1031.3-5606-1008 від 30 жовтня 2018;
- визнати бездіяльність суб'єкта владних повноважень щодо не вчинення необхідних дій по поверненню надміру сплачених ОСОБА_3 грошових зобов'язань протиправною та зобов'язати Головне управління ДФС у Київській області виконати покладені на нього Законом і підзаконними актами обов'язки щодо надання органу казначейства висновку щодо суми переплати у розмірі 463 332,04 грн., яка підлягає поверненню з бюджету на користь ОСОБА_3;
- стягнути з Головного управління ДФС у Київській області на користь ОСОБА_3 понесені ним витрати по сплаті судового збору;
- визначити Головному управлінню ДФС у Київській області строк виконання рішення суду;
- зобовязати Головне управління ДФС у Київській області подати звіт про виконання рішення.
Ухвалою суду від 06.03.2019 року було відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.
Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.
Представник відповідача у судове засідання не зявився, з відзивом на позовну заяву до суду не звертався.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини справи.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 10.12.2018 року ОСОБА_3 було отримано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області 30.10. 2018 року № 379.2016.1031.3-5606-1008 відповідно до якого визначено суму податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб за 2016 рік у розмірі 169 053, 61 грн.; № 380.2016.1031.3-5606-1008, відповідно до якого визначено суму податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб за 2016 рік у розмірі 123 456, 79 грн.; № 381.2016.1031.3-5606-1008, відповідно до якого визначено суму податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб за 2016 рік у розмірі 58 379,64 грн.; № 382.2016.1031.3-5606-1008, відповідно до якого визначено суму податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб за 2016 рік у розмірі 75 428, 85 грн.; № 383.2017.1031.3-5606-1008, відповідно до якого визначено суму податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб за 2017 рік у розмірі 179 196, 83 грн.; № 384.2017.1031.3-5606-1008, відповідно до якого визначено суму податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб за 2017 рік у розмірі 130 864,20 грн.; № 385.2017.1031.3-5606-1008, відповідно до якого визначено суму податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб за 2017 рік у розмірі 61 882,42 грн.; № 386.2017.1031.3-5606-1008, відповідно до якого визначено суму податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб за 2017 рік у розмірі 79 954,58 грн.
Не погоджуючись із прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся із даною позовною заявою до суду.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Правові засади застосування земельного податку регламентовані розділом XII "Податок на майно" Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (далі - ПК України).
У відповідності до вимог п.п. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України, контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо, зокрема, згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.
Якщо згідно з нормами цієї статті сума грошового зобов'язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов'язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому цим Кодексом. (пункту 54.5 ст. 54 Податкового кодексу України).
Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Суд зазначає, що положеннями ст. 206 Земельного кодексу України передбачено, що використання землі в Україні є платним.
При цьому, положеннями п.269.1 ст.269 Податкового кодексу України визначено, що платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.
Як передбачено п. 270.1 ст.270 Податкового кодексу України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
Відповідно до ст. 271 Податкового кодексу України базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом, площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.
Відповідно до положень п.п.14.1.42 п.14.1 ст.14 ПК України визначено, що дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.
Згідно із п. 286.1 ст.286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Пункт 287.1 статті 287 Податкового кодексу України встановлює, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Частинами 1 та 2 статті 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Відповідно до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Однак, надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд звертає увагу на особливості розрахунку земельного податку, який було проведено контролюючим органом за 2016-2017 роки.
Згідно з п.п.14.1.72 п. 14.1 ст. 14 ПК України, земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.
Підпунктом 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що землекористувачами є юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності.
Відповідно до пп. 271.1.1 п. 271.1 ст. 271 ПК України, базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом.
Згідно зі ст. 289 ПК України встановлено, що для визначення розміру податку використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.
Відповідно до п. 285.1 ст. 285 ПК України, базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік.
Положеннями ст. 286 ПК України передбачено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу (п.286.5 ст. 286 ПК України).
Відповідно до п.286.1. ст. 286 ПК України, підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.
Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно з п.4. Наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України, від 25.11.2016, №489 «Про затвердження Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів», нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться юридичними особами, які є розробниками документації із землеустрою відповідно до Закону України «Про землеустрій».
Статтею 26 Закону України «Про землеустрій» встановлено, що розробниками документації із землеустрою є: юридичні особи, що володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі яких працює за основним місцем роботи не менше двох сертифікованих інженерів - землевпорядників, які є відповідальними за якість робіт із землеустрою: Фізичні особи - підприємці, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованими інженерами-землевпорядниками. відповідальними за якість робіт із землеустрою.
Згідно з ч. 1 ст. 193 Земельного кодексу України державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.
Призначенням державного земельного кадастру, відповідно до ст. 194 ЗК України, є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.
Порядок користування відомостями Державного земельного кадастру регламентований ст. 38 Закону України «Про Державний земельний кадастр», згідно якої, відомості Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у формі: - витягів з Державного земельного кадастру про об'єкт Державного земельного кадастру; - довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території) за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру; - викопіювань з кадастрової карти (плану) та іншої картографічної документації Державного земельного кадастру.
Користування відомостями Державного земельного кадастру може також здійснюватися у формі надання доступу до нього в режимі читання.
Доступ до Державного земельного кадастру надається банкам, центральному органу виконавчої влади, який здійснює державний контроль за використанням та охороною земель, та особам, які в установленому законом порядку включені до Державного реєстру сертифікованих інженерів-землевпорядників та Державного реєстру сертифікованих інженерів-геодезистів. Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку містить усі відомості про земельну ділянку, внесені до Поземельної книги.
Отримання витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку є обов'язковим при вчиненні правочинів щодо земельної ділянки (крім складення заповітів).
Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку видається заявнику в день надходження заяви.
Для здійснення повноважень, визначених законом, органи державної влади та органи місцевого самоврядування користуються відомостями і документами Державного земельного кадастру щодо земель та земельних ділянок розташованих на відповідній території, на безоплатній основі.
На отримання відомостей Державного земельного кадастру про земельну ділянку мають право, зокрема, органи державної влади та органи місцевого самоврядування для реалізації своїх повноважень, визначених законом.
Витяг з Державного земельного кадастру підписується Державним кадастровим реєстратором та посвідчується його печаткою.
Відповідно до п.21 Постанови КМ України від 23.03.1995 №213 «Про Методику нормативної грошової оцінки земель населених пунктів», дані за результатами проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земель, що видається територіальним органом Держгеокадастру за місцезнаходженням земельної ділянки у строк, що не перевищує трьох робочих днів з дати надходження відповідної заяви.
Згідно з п.п. 14 п. 24 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року №1051, нормативна грошова оцінка це значення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яке розраховується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі відомостей про земельну ділянку, зазначених у пункті 24, та відомостей про нормативну грошову оцінку земель у межах території адміністративно-територіальної одиниці згідно з підпунктом 8 пункту 22 цього Порядку.
Постановою КМ України від 01.08.2006 №1066 «Про затвердження Порядку взаємодії органів виконавчої влади щодо обміну інформацією, необхідною для обчислення і справляння плати за землю» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначено механізм обміну інформацією, необхідною для обчислення і справляння земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (далі - інформаційний обмін), між органами виконавчої влади.
Нормами ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.
Пунктом 7.1. Додатку № 1 до рішення сесії Ворзельської селищної ради № 759-41-УІ від 30 січня 2015 року ставка податку за земельні ділянки, розташовані за межами сел. Ворзель, встановлюється у розмірі 5 % від нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Київській області.
Відповідно до абз. 4 та абз. 6 листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру N 6-28-0.22-201/2-16 від 11.01.2016 року коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель. Коефіцієнти індексації нормативної грошової оцінки земель становлять: 1996рік - 1,703, 1997рік -1,059, 1998рік - 1,006, 1999рік -1,127, 2000рік -1,182, 2001 рік - 1,02, 2005рік -1,035, 2007рік - 1,028, 2008 рік - 1,152, 2009 рік - 1,059, 2010 рік - 1,0, 2011 рік -1,0, 2012 рік - 1,0, 2013 рік - 1,0, 2014 рік - 1,249, 2015 рік - 1,433. Нормативна грошова оцінка земель за 2002, 2003, 2004 та 2006роки не індексувалася.
З урахуванням індексації, грошова оцінка 1 га земель, по Київській області станом на 01.01.2016 року становить 31 970,15 грн., що підтверджується інформацією про нормативну грошову оцінку земель за даними офіційного веб-сайту Держгеокадастру, що знаходиться у відкритому доступі на сайті Державної фіскальної служби України.
Відповідно до абз. 4 та 5 листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру № 22-28-0.22-443/2-17 від 12.01.2017 року «Про індексацію нормативної грошової оцінки земель»: Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель. Коефіцієнти індексації нормативної грошової оцінки земель становлять: 1996рік - 1,703, 1997рік - 1,059, 1998рік - 1,006, 1999рік -1,127, 2000рік -1,182, 2001 рік -1,02, 2005рік -1,035, 2007 рік - 1,028, 2008 рік - 1,152, 2009 рік - 1,059, 2010 рік -1,0, 2011 рік -1,0, 2012 рік -1,0, 2013 рік -1,0, 2014 рік - 1,249, 2015 рік - 1,433 (крім сільськогосподарських угідь) та 1,2 для сільськогосподарських угідь (рілля, перелоги, сіножаті, пасовища, багаторічні насадження). Нормативна грошова оцінка земель за 2002, 2003, 2004 та 2006 роки не індексувалася.
Значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки сільськогосподарських угідь (ріллі, багаторічних насаджень, сіножатей, пасовищ та перелогів) за 2016 рік становить 1,0, для земель несільськогосподарського призначення -1,06.»
З урахуванням індексації, грошова оцінка 1 га земель, по Київській області станом на 01.01.2017 р. становить 31 970,15 грн., що підтверджується інформацією про нормативну грошову оцінку земель за даними офіційного веб-сайту Держгеокадастру, що знаходиться у відкритому доступі на сайті Державної фіскальної служби України.
З огляду на викладене, відповідач, перед визначенням податкового зобов'язання, в обов'язковому порядку, повинен був отримати дані Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки, в яких би зазначалися всі характеристики земельної ділянки (її місце знаходження, розміри, площа, нормативно-грошова оцінка, всі зональні, локальні та інші коефіцієнти, тощо), й лише після цього визначати суму податкового зобов'язання за 2016 та 2018 роки.
Водночас, судом встановлено, що розрахунок земельного податку з фізичних осіб здійснено контролюючим органом за відсутності відомостей, обов'язкова наявність яких обумовлена нормами Податкового кодексу України, відповідачем доказів наявності вказаних відомостей та інформації з Державного земельного кадастру у формі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки стосовно якої, розраховано величину земельного податку за 2016-2017 роки до матеріалів справи не надано.
Також, враховуючи положення п. 1.1 ст. 1 ПК України, а також ст. 2 ст.3 Земельного кодексу України, суд зазначає, що для цілей оподаткування земельним податком особа повинна мати статус землевласника/землекористувача, набутого в порядку, встановленому Земельним кодексом України.
Згідно зі ст. 286 ПК України, податок за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних осіб або громадян, нараховується кожному з них пропорційно їх частці у власності на будівлю.
З матеріалів справи видно, що у листопаді 2017 року з вищенаведених листів Держгеокадастру, Головного управління Держгеокадастру у Київській області та Міськрайонного управління у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області позивачу стало відомо, що земельні ділянки, які йому належать знаходяться за межами населеного пункту та їх нормативну грошову оцінку не проведено.
До того ж, із вищезазначених листів вбачається, що межі населеного пункту - смт. Ворзель затверджені у 1999 році та у період 2015-2017 роки не змінювалися, а також в листах зазначено, що в управлінні відсутні відомості про проведення нормативної грошової оцінки, зокрема, земельних ділянок, які належать Позивачу за період 2015-2017 рр.
У грудні 2017 року позивач звернувся до Ірпінського відділення ГУ ДФС у Київській області з листом, в якому просив Ірпінське відділення ГУ ДФС у Київській області при нарахуванні земельного податку за 2017 рік врахувати, що земельні ділянки, які належать йому на праві власності знаходяться за межами населеного пункту та їх нормативну грошову оцінку не проведено.
Тож, відповідно до даних Держгоекадастру, викладених у вищезазначених листах Держгеокадастру та його територіальних органів, земельні ділянки, які належать позивачу і відносно яких винесені оскаржувані податкові повідомлення-рішення знаходяться за межами населеного пункту та їх нормативна грошова оцінка не проведена.
Таким чином, суд зазначає, що ні Головне управління Держгеокадастру у Київській області, ні Міськрайонне управління у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області не підтвердили контролюючому органу, що ними видавалися витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку стосовно земельних ділянок, які належить позивачу та не підтверджено їх справжність.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що контролюючим органом під час нарахування земельного податку не враховувались та не використовувались дані Державного земельного кадастру, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті всупереч встановленому чинним законодавством порядку, необґрунтовано, упереджено, без з'ясування необхідних обставин, що мали значення для прийняття рішення.
Стосовно позовної вимоги про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень щодо не вчинення необхідних дій по поверненню надміру сплачених ОСОБА_3 грошових зобов'язань протиправною та зобов'язання Головного управління ДФС у Київській області виконати покладені на нього Законом і підзаконними актами обов'язки щодо надання органу казначейства висновку щодо суми переплати у розмірі 463 332,04 грн., яка підлягає поверненню з бюджету на користь ОСОБА_3, суд зазначає наступне.
Згідно положень Податкового кодексу України надміру сплачені грошові зобов'язання це суми коштів, які на певну дату зараховані до відповідного бюджету понад нараховані суми грошових зобов'язань, граничний строк сплати яких настав на таку дату.
Умови повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань визначено ст. 43 Податкового кодексу України .
Пунктом 43.1 цієї статті передбачено, що помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов'язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.
Пункт 43.2. статті 43 Податкового кодексу України передбачено, що у разі наявності у платника податків податкового боргу, повернення помилково та/або надміру сплаченої суми грошового зобов'язання на поточний рахунок такого платника податків в установі банку або шляхом повернення готівковими коштами за чеком, у розі відсутності у платника податків рахунку в банку, проводиться лише після повного погашення такого податкового боргу платником податків.
Обов'язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов'язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми (пункт 43.3. статті 43 Податкового кодексу України).
Відповідно до пункту 43.5. статті 43 Податкового кодексу України, контролюючий орган не пізніше ніж за п'ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.
На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів протягом п'яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Відповідно до пункту 8 Порядку № 1146, у разі якщо вказана у заяві платника сума (її частина) за даними інформаційних систем обліковується як помилково та/або надміру сплачена, орган Державної фіскальної служби готує; висновок на повернення такої суми (її частини) за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку; два примірники реєстру висновків за платежами, належними державному бюджету, за формою згідно з додатком 2 до цього Порядку; три примірники реєстру висновків за платежами, належними місцевим бюджетам, та платежами, які підлягають розподілу між державним та місцевими бюджетами, за формою згідно з додатком 3 до цього Порядку.
Повернення помилково та/або надмірно сплачених податків з Державного бюджету України є виключними повноваженнями відповідача та органів державного казначейства.
З матеріалів справи вбачається, що 04.01.2019 року позивачем було відправлено на адресу Ірпінського управління ГУ ДФС у Київській області заяву про повернення надміру сплачених грошових зобов'язань у розмірі 482 791,00 грн. Зазначена сума переплати була визначена з вирахуванням поточного грошового зобов'язання позивача по земельному податку за 2015 та за 2018 роки у розмірі 16 079,51 грн. з розрахунку:
498 870, 51 грн. - 16 079,51 грн. = 482 791,00 грн.
У відповідь на зазначену заяву Головне управління ДФС у Київській області направило лист вих. № 641/10-36-56 від 25.01.2019 р., в якому зазначено, що право на відшкодування переплати з місцевого бюджету смт. Ворзель у позивача виникне після узгодження всіх податкових повідомлень-рішень по земельному податку за 2015 -2018 роки.
З огляду на викладене, суд вважає, що оскільки у період звернення позивачем із заявою про повернення надміру сплачених грошових зобов'язань у нього рахувалась несплачені штрафні санкції за порушення термінів сплати податків та зборів, то вказана позовна вимога є передчасною, атому не підлягає задоволенню.
Стосовно вимоги позивача про визначення Головному управлінню ДФС у Київській області строк виконання рішення суду та зобовязання Головне управління ДФС у Київській області подати звіт про виконання рішення суд зазначає наступне.
В силу положень ч.1 ст.382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Зазначене є правом суду, а не обов'язком.
Наведені процесуальні приписи не є імперативними, передбачають диспозитивну поведінку суду щодо зобов'язання суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Водночас, позивачем не наведено обставин, які б викликали у суду сумнів у тому, що відповідач може ухилятись від виконання судового рішення, у зв'язку з чим у суду відсутні підстави для застосування приписів ст.382 Кодексу адміністративного судочинства України щодо встановлення судового контролю шляхом зобов'язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду.
Отже, суд вважає, що зобов'язати надати такий звіт, це право суду, а не обов'язок, а тому, в задоволенні даної вимоги відмовляє.
Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Всупереч наведеним вимогам, відповідач, як суб'єкт владних повноважень не довів правомірності прийнятих ним податкових повідомлень-рішень.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.
Керуючись статтями 9, 73-77, 86, 139, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області № 379.2016.1031.3-5606-1008 від 30 жовтня 2018 року.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області № 380.2016.1031-5606-1008 від 30 жовтня 2018 року.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області № 381.2016.1031.3-5606-1008 від 30 жовтня 2018 року.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області №382.2016.1031.3-5606-1008 від 30 жовтня 2018 року.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області № 383.2017.1031.3-5606-1008 від 30 жовтня 2018 року.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області № 384.2017.1031.3-5606-1008 від 30 жовтня 2018 року.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області № 385.2017.1031.3-5606-1008 від 30 жовтня 2018 року.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області № 386.2017.1031.3-5606-1008 від 30 жовтня 2018 року.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 19 квітня 2019 року.

Суддя ОСОБА_4