Справа № 265зп-19/160
Суддя: Віхрова Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2019-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

26 квітня 2019 року Справа №265зп-19/160

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Віхрова В.С., перевіривши матеріали заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред'явлення позовної заяви, -

ВСТАНОВИВ:

25.04.2019 р. ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із заявою про забезпечення позову до пред'явлення позову шляхом:

заборонити Головному управлінню Держгеокадастру в Дніпропетровській області вчиняти дії щодо об'єднання, поділу земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1;

заборонити Миколаївській сільській раді Петропавлівського району Дніпропетровської області вчиняти дії щодо розпорядження будь-яким чином земельною ділянкою кадастровий номер НОМЕР_1, а також укладати щодо вказаного об'єкта нерухомості будь-які правочини;

заборонити підприємствам, установам, організаціям та фізичним особам, які здійснюють державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 площею 1,9800 га., що розташована на території Миколаївської сільської ради Петропавлівського району, Дніпропетровської області;

зупинити дію рішення Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області 26 сесії 7 скликання від 12.04.2019 р., №711.

Матеріалам провадження присвоєно номер 265зп-19/160, які передані на розгляд судді Віхровій В.С.

Вирішуючи питання про забезпечення позову суд виходить з наступного.

Згідно з ч.2 ст.150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Відповідно до вимог ч.1 ст.152 КАС України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі і повинна, серед іншого, містити предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Так, підстави звернення до суду з даною заявою обумовлені наступними обставинами.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 20.04.2017 р., №4-2228/15-17-СГ ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки загальною орієнтовною площею 2,0000 га., за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності за межами населеного пункту на території Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області для ведення особистого селянського господарства.

Розробку проекту землеустрою було доручено Державному підприємству "Дніпропетровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою".

Розроблений проект землеустрою 05.10.2018 р., погоджений експертом державної експертизи. 12.11.2018 р., проведено державну реєстрацію земельної ділянки з присвоєнням кадастрового номеру - НОМЕР_1, про що свідчить висновок експерта державної експертизи про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки №7955/82-18 від 05.10.2018 р., та відмітка Головного управління Держгеокадастру про внесення електронного документа щодо вказаної земельної ділянки до Державного земельного кадастру.

Відповідно до ст. 117 ЗК України та розпорядження Кабінету Міністрів України від 31.01.2018 року №60-р управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровській області було передано земельні ділянки сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту (у тому числі й земельну ділянку, з масиву якої виділено земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1) з державної в комунальну власність Миколаївської сільської ради як об'єднаної територіальної громади.

Приймання-передача земельних ділянок здійснена на підставі Акту приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної власності у комунальну №б/н від 09.01.2019 року ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області власність, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.04.2019 р., №164759916.

06.02.2019 р. за Миколаївською сільською радою було зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1.

При передачі земельних ділянок з державної в комунальну власність до Миколаївської сільської ради перейшли відповідно права та обов'язки власника та розпорядника отриманих земельних ділянок.

11.03.2019 р. проект землеустрою разом з відповідною заявою ОСОБА_1 надано до Миколаївської сільської ради для затвердження та прийняття рішення про передачу вказаної земельної ділянки у приватну власність.

Рішенням Миколаївської сільської ради 26 сесії 7 скликання №711 від 12 квітня 2019 року заявнику відмовлено в затвердженні цього проекту. У тексті вказаного рішення немає посилання на причину такої відмови та відсутнє посилання на конкретну частину (пункт, абзац) статей законодавства на обґрунтування прийнятого рішення.

Вказане рішення 17.04.2019 р. видано ОСОБА_1 в приміщенні Миколаївської сільської ради.

09.04.2019 р. ОСОБА_1 здано до Відділу у Петропавлівському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області заяву з проханням не вчиняти дій, які можуть ускладнити або унеможливити затвердження проекту землеустрою щодо відведення їй у приватну власність земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1.

З аналогічною заявою від 04.04.2019 р. ОСОБА_1 звернулася до Миколаївської сільської ради.

24.04.2019 р. ОСОБА_1 звернулася з заявою до ГУ Держгеокадастру в Дніпропетровській області з проханням надати інформацію щодо вжиття Миколаївською сільською радою заходів, які у подальшому можуть унеможливити передачу вказаної земельної ділянки у приватну власність, у відповідь на яку 25.04.2019 року ГУ Держгеокадастру в Дніпропетровській області повідомило, що Миколаївською сільською радою подано на державну реєстрацію розроблену технічну документацію із землеустрою щодо об'єднання земельних ділянок (в тому числі й земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1) в один об'єкт нерухомого майна, внаслідок чого земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 буде скасовано.

Необхідність забезпечення позову заявник обґрунтовує тим, що на даний час питання щодо державної реєстрації земельної ділянки за цим проектом не вирішено, оскільки триває встановлений законодавством 14-денний термін для вчинення вказаної дії. Внаслідок державної реєстрації земельної ділянки, утвореної в результаті об'єднання кількох земельних ділянок (в тому числі й земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1) в один об'єкт нерухомого майна - земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 буде припинена в Державному земельному кадастрі, тоді як замість неї буде зареєстрована новостворена об'єднана земельна ділянка з іншою площею та з іншим кадастровим номером. Отже у разі задоволення даного позову та визнання протиправним і скасування спірного рішення Миколаївської сільської ради від 12.04.2019 р., №711 та зобов'язання Миколаївської сільської ради затвердити проект землеустрою щодо відведення у приватну власність земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 - вищевказане об'єднання земельних ділянок унеможливить виконання судового рішення, оскільки земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 буде припинена в Державному земельному кадастрі. Таким чином, скасування кадастрового номера земельної ділянки унеможливить її передачу у приватну власність та позбавить можливості зареєструвати таке речове право в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Крім того, ОСОБА_1 вказує, що вищевказані обставини створюють очевидну небезпеку того, що Миколаївська сільська рада протягом часу судового розгляду даної справи, з метою істотного ускладнення або унеможливлений виконання рішення суду по даній справі, може вчинити дії щодо передачі новоствореної земельної ділянки у власність або користування третім особам, у зв'язку із чим, на думку заявниці, виникла необхідність щодо забезпечення позову шляхом визначеним у заяві, яка розглядається.

Відповідно до вимог ст.153 КАС України заява про забезпечення позову подається: 1) до подання позовної заяви - до суду, до якого має бути подано позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; 2) одночасно з пред'явленням позову - до суду, до якого подається позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; 3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

У разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен подати відповідну позовну заяву протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

Тобто, приписи ст.153 КАС України ставлять у залежність розгляд заяви про забезпечення позову від правил підсудності, визначених КАС України.

Частиною 2 статті 124 Конституції України встановлено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" вказав, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "судом, встановленим законом" у пункту 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, "встановлений законом".

Отже, поняття "суд, встановлений законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Вжитий у Кодексі адміністративного судочинства України термін "суб'єкт владних повноважень" означає: орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За приписами частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб'єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов'язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов'язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних перевезень; 13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".

Отже, справи у спорах що виникають між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Судом встановлено, що Рішенням Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області 26 сесії 7 скликання від 12.04.2019 р. №711 ОСОБА_1 відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення у власність спірної земельної ділянки

З матеріалів справи вбачається, що до відділу у Петропавлівському районі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області надійшла заява на державну реєстрації земельної ділянки з видачею з ДЗК в один об'єкт нерухомого майна, внаслідок чого земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 буде скасовано.

Отже, звертаючись до суду з даним позовом, позивач фактично оспорює право власності на спірну земельну ділянку, в тому числі третіх осіб.

Суд зауважує, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність або право користування (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Аналогічний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року (справа N 21-3296а15) та аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 09.02.2016 у справі N 21-5828а15.

За правилами частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з пунктом 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі з обов'язком суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного (господарського) судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2018 року (справа N 761/33504/14-а), від 18 квітня 2018 року (справа N 802/950/17-а), від 14 листопада 2018 року (справа N 826/240/16), постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 22 січня 2019 року (справа N 750/9930/14).

Беручи до уваги наведене, враховуючи суть спірних правовідносин, правовий статус учасників справи, суд дійшов висновку, що даний спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки правовідносини у цій справі мають вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Керуючись принципом верховенства права, гарантованим ст.8 Конституції України та ст.6 КАС України, суд на підставі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Суд зазначає, що положеннями КАС України не врегульовані дії суду при надходженні заяви про забезпечення позову до пред'явлення позовної заяви з порушенням правил підсудності (юрисдикції), тому, суд згідно з ч.6 ст.7 КАС України, застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону) для вирішення означеного питання.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись ч.6 ст.7 КАС України, суд застосовує аналогію закону та приходить до висновку про відсутність підстав розглядати заяву про забезпечення позову у порядку адміністративного судочинства та відмовляє у розгляді заяви.

Відповідно до ч.6 ст.170 КАС України у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Суд зазначає, що розгляд заяви про забезпечення позову віднесено до компетенції місцевих загальних судів в порядку цивільного судочинства.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.4, 7, 19, 150-154, 170, 243, 248, 256, 294 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити у розгляді заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред'явлення позовної заяви.

Роз'яснити заявнику, що розгляд та вирішення даної справи (заяви) віднесено до юрисдикції місцевих загальних судів в порядку цивільного судочинства.

Роз'яснити заявнику, що повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з такою ж заявою з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у розгляді заяви, не допускається.

Копію ухвали невідкладно направити заявнику, разом із заявою та доданими до неї документами.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 295 КАС України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя (підпис) В.С. Віхрова

Ухвала не набрала законної сили 26.04.19

Суддя В.С. Віхрова

З оригіналом згідно

Помічник судді Ю.Ю. Ковтун