Справа № 640/21427/18
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 квітня 2019 року № 640/21427/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом Міністерства внутрішніх справ України

до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

про визнання протиправними дій, скасування повідомлення та зобов'язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В :

Міністерство внутрішніх справ України (далі по тексту - позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просить:

- визнати протиправними дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванюти І.М. щодо направлення повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення від 26 листопада 2018 року №55511255/15 у виконавчому провадженні №55511255;

- скасувати повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванюти І.М. від 26 листопада 2018 року №55511255/15 у виконавчому провадженні №55511255;

- зобов'язати головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванюту І.М. змінити підставу постанови про закінчення виконавчого провадження №55511255 з пункту 11 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" (надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною 3 статті 63 цього Закону) на пункт 9 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" (фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом).

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження №55511255 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Окружним адміністративним судом міста Києва 22 грудня 2017 року по справі №826/26222/15 про зобов'язання Міністерство внутрішніх справ України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з 01 листопада 2015 року по день ухвалення судового рішення.

Листами від 20 липня 2018 року та від 06 грудня 2018 року позивач повідомив про фактичне виконання зазначеного судового рішення, проте відповідачем в порушення статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» направлено повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення від 26 листопада 2018 року №55511255/15 у виконавчому провадженні №55511255.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 лютого 2019 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідачем надано суду копії матеріалів виконавчого провадження №55511255, проте відзив на позов не надано.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванюти І.М. від 11 січня 2018 року відкрито виконавче провадження №55511255 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Окружним адміністративним судом міста Києва 22 грудня 2017 року по справі №826/26222/15 про зобов'язання Міністерство внутрішніх справ України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з 01 листопада 2015 року по день ухвалення судового рішення.

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванюти І.М. від 21 лютого 2018 року стягнуто з боржника (позивача) витрати на проведення виконавчих дій в сумі 85,90 грн.

Листом від 01 лютого 2018 року, який отримано відповідачем 05 лютого 2018 року вх№Б2402, ОСОБА_2 повідомив про часткове виконання судового рішення, оскільки Міністерством внутрішніх справ України сплачено йому 30570,00 грн, а належить до сплати 85764,00 грн.

Також, 23 квітня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванюти І.М. із заявою про вжиття заходів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» з метою виконання судового рішення в повному обсязі.

26 червня 2018 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванютою І.М. скеровано Міністерству внутрішніх справ України вимогу.

Також, постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванюти І.М. від 23 серпня 2018 року на боржника (позивача) накладений штраф в сумі 5 100,00 грн.

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванюти І.М. від 13 листопада 2018 року на боржника (позивача)накладено штраф в сумі 10200 грн.

Крім того, 26 листопада 2018 року відповідачем скеровано до Печерського Управління поліції Головного управління Нацполіції в місті Києві повідомлення про вчинення боржником (позивачем) кримінального правопорушення.

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванюти І.М. від 27 листопада 2018 року закінчено виконавче провадження №55511255 на підставі пункту 11 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Вважаючи дії відповідача щодо направлення до Печерського Управління поліції Головного управління Нацполіції в місті Києві повідомлення про вчинення боржником (позивачем) кримінального правопорушення та підставу закінчення виконавчого провадження неправомірними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Поняття та особливості здійснення виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (надалі по тексту - Закон України від 02 червня 2016 року №1404-VIII).

Приписами частини 1 статті 5 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців).

Згідно частиною 1 статті 3 Закону України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Частина 1 статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII визначає, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII у виконавчому документі зазначається резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень.

За приписами частини 1 статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII виконавець зобов'язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Так, виконавче провадження №55511255 відкрито постановою відповідача від 11 січня 2018 року з примусового виконання виконавчого листа, виданого Окружним адміністративним судом міста Києва 22 грудня 2017 року по справі №826/26222/15 про зобов'язання Міністерство внутрішніх справ України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з 01 листопада 2015 року по день ухвалення судового рішення.

Суд зауважує, що названим виконавчим листом не визначено суму, що належить до виплати ОСОБА_2

Згідно частини 3 статті 63 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

До матеріалів справи долучено копію матеріалів виконавчого провадження №55511255, в якій міститься копія листа Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України від 27 грудня 2017 року №15/4-Б-668 адресованого ОСОБА_2, в якому повідомляється про сплату йому коштів на загальну суму 30 570,75 грн платіжними дорученнями від 18 грудня 2017 року та від 20 грудня 2017 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не заперечує факт отримання коштів в сумі 30 570,75 грн, проте вказує, що Міністерством внутрішніх справ України невірно розраховано належну йому до виплати суму за час вимушеного прогулу починаючи з 01 листопада 2015 року по день ухвалення судового рішення - 27 липня 2017 року та зазначає, що йому належить до виплати, з урахуванням сплаченої суми, 55 266,72 грн (лист від 23 квітня 2018 року).

Суд звертає увагу, що у відповідності до приписів статті 31 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України ОСОБА_2 як сторони виконавчого провадження мав право звернутися до суду, який видав виконавчий документ із заявою про роз'яснення змісту виконавчого документу або судового рішення.

Як встановлено під час розгляду даної адміністративної справи, сторони названого виконавчого провадження таким правом не скористалися.

Проте, наведене ОСОБА_2 обґрунтування, що Міністерством внутрішніх справ України йому виплачено грошове забезпечення за час вимушеного прогулу починаючи з 01 листопада 2015 року по день ухвалення судового рішення - 27 липня 2017 року в неповному обсязі ґрунтується виключно на припущеннях останнього та не підтверджено належними доказами.

Одночасно суд зауважує, що й відповідач не наділений повноваженням визначити належну до сплати ОСОБА_2 суму.

Враховуючи, що судовим рішенням зобов'язано Міністерство внутрішніх справ України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з 01 листопада 2015 року по день ухвалення судового рішення (27 липня 2017 року) без визначення належної до виплати суми, Міністерством внутрішніх справ України сплачено на користь ОСОБА_2 кошти на загальну суму 30 570,75 грн, тобто вчинено дії, вказані постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 липня 2017 року у справі №826/26222/15.

Отже, відповідач необґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для винесення повідомлення про вчинення боржником (позивачем) кримінального правопорушення від 26 листопада 2018 року №55511255/15 ВП №55511255, що є підставою для його скасування.

Одночасно суд вважає передчасними доводи позивача про наявність підстав для закінчення виконавчого провадження №55511255 у зв'язку з фактичним виконанням судового рішення, з огляду на наступне.

Як зазначено вище, постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванюти І.М. від 27 листопада 2018 року закінчено виконавче провадження №55511255 на підставі пункту 11 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до пункту 11 частини 1 статті 39 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі: надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

Так, позивач вказує на наявність підстав для закінчення виконавчого провадження №55511255 на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VIII, яким визначено, що провадження підлягає закінченню у разі: фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Враховуючи наявність спору між Міністерством внутрішніх справ України та ОСОБА_2 про належну до виплати суму за час вимушеного прогулу та право сторін виконавчого провадження на звернення до суду для вирішення спірного питання в порядку статті 31 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII та статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки повернення виконавчого документу до суду, який його видав не позбавляє права стягувача на повторне звернення його до виконання, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині зобов'язання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванюту І.М. змінити підставу постанови про закінчення виконавчого провадження №55511255 з пункту 11 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною 3 статті 63 цього Закону) на пункт 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом).

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем надано суду достатні документальні докази, якими підтверджується протиправність дій відповідача щодо направлення повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, в той час, як відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість направлення такого повідомлення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1.Адміністративний позов Міністерства внутрішніх справ України задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванюти І.М. щодо направлення повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення від 26 листопада 2018 року №55511255/15 у виконавчому провадженні №55511255.

3. Скасувати повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванюти І.М. від 26 листопада 2018 року №55511255/15 у виконавчому провадженні №55511255.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5.Стягнути на користь Міністерства внутрішніх справ України (01601, місто Київ, вулиця Богомольця, будинок № 10, ) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, місто Київ, вулиця Городецького, будинок 13, ).

6. Повернути Міністерству внутрішніх справ України (01601, місто Київ, вулиця Богомольця, будинок № 10, ) через відповідний орган Державної казначейської служби України судовий збір в сумі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні 00 коп.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко