Справа № 0340/1792/18
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2019-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/2408/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Попка Я.С., Сеника Р.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2019 року, ухвалене суддею Волдінером Ф.А. у м. Луцьку в порядку письмового провадження у справі № 0340/1792/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області про визнання протиправними дій та скасування постанов про відкриття виконавчого провадження,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом до суду у якому просить суд визнати виконавчі дії державного виконавця Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_2 щодо прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження № 55747729 від 09.02.2018 року та постанови про відкриття виконавчого провадження № 55747832 від 09.02.2018 року протиправними; зобов'язати державного виконавця скасувати незаконні постанови про відкриття виконавчого провадження № 55747729 від 09.02.2018 року та про відкриття виконавчого провадження № 55747832 від 09.02.2018 року.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 09.02.2018 року старшим державним виконавцем Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_2 прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 55747729 про стягнення з позивача на користь держави виконавчого збору в сумі 297474,68 грн. та постанову про відкриття виконавчого провадження № 55747832 про стягнення з позивача на користь держави витрат на проведення виконавчих дій в сумі 151,00 грн., які є предметом оскарження у даній справі.

Вказані постанови виділені в окреме виконавче провадження після прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження № 41600997 про стягнення з позивача на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 18/7-К/02 від 17.04.2007 в розмірі 2 971527,87 грн. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,0591 га, що належать позивачу, шляхом продажу вказаного майна на прилюдних торгах на підставі виконавчого листа виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області № 0308/21139/2012 від 21.05.2013 року.

Позивач зазначає, що заборгованість вказана в рішенні суду та виконавчому листі № 0308/21139/2012 не стосується позивача в повному розмірі, так як позивач не є боржником за кредитними зобов'язаннями перед ПАТ АБ «Укргазбанк», а виступав лише майновим поручителем в межах вартості майна переданого в іпотеку.

Позивач вважає, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, як це передбачено частиною другою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».

В рахунок погашення заборгованості позивач добровільно сплатив 712 000,00 грн., що підтверджується банківською квитанцією № 9545-2 від 19.05.2017 року.

Позивач зазначає, що оскільки він, як майновий поручитель, добровільно погасив заборгованість перед ПАТ АБ «Укргазбанк» в межах вартості майна, а фактичного стягнення державним виконавцем з боржника на користь стягувача присуджених за рішенням суду сум не відбулось, то оскаржувані постанови на думку позивача є незаконними, а дії відповідача щодо їх прийняття протиправними.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2019 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження № 55747729 від 09.02.2018 року прийняту старшим державним виконавцем Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_2 в частині стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 226 274 гривні 68 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржили позивач та відповідач, ОСОБА_1 та Луцький районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області.

ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, позивач зазначає, що відповідно до експертного висновку, замовленого стягувачем ПАТ «Укргазбанк», ринкова вартість іпотечного майна, яке належить позивачу як майновому поручителю становила 712 000 грн. З цих підстав позивач вважає, що розмір виконавчого збору повинен бути визначений з цієї суми, а не з суми заборгованості за кредитним договором, оскільки майновий поручитель відповідає за зобовязаннями, які виникли на підставі кредитного договору в межах вартості предмета іпотеки.

Крім того, позивач вважає, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника сум коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного стягнення з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум, а виконавчий збір обчислюється лише від розміру фактично стягнутих сум. Оскільки, позивач добровільно погасив заборгованість, то державний виконавець в примусову порядку фактично не стягнув суму заборгованості зазначену у виконавчому документі.

Луцький районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, відповідач зазначає, що у виконавчому листі № 0308/21139/2012 як боржника зазначено ОСОБА_1, а суму заборгованості 2 971 527,87 грн. Відповідно до частини 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. При цьому відповідач зазначає, що виходячи з аналізу норм Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання судового рішення розпочинається з моменту прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження, а, отже, прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження є автоматичною підставою для визначення розміру виконавчого збору та його подальше стягнення.

Оскільки належним чином повідомлені про судове засідання, учасники справи не зявилися, справу розглянуто в порядку письмового провадження на підставі статті 311 КАС України.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено те, що 20.01.2014 року на підставі виконавчого листа, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області 21.05.2013 року № 0308/21139/2012 старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції у Волинській області ОСОБА_3 прийняв постанову № 41600997 про відкриття виконавчого провадження про звернення стягнення на предмет іпотеки житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами і земельну ділянку площею 0,0591 га, що належать позивачу, шляхом продажу вказаного майна на прилюдних торгах, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 18/7-К/02 від 17.04.2007 в розмірі 2 971 527,87 грн., де боржником визначено позивача, а стягувачем - ПАТ АБ «Укргазбанк». Боржнику встановлено строк для добровільного виконання до 27.01.2014 року. Попереджено, що у разі невиконання рішення в наданий для добровільного виконання строк, його буде виконано в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов'язаних з провадженням виконавчих дій.

У вказаний строк позивач не виконав рішення суду, що стало підставою для його примусового виконання та вчинення виконавчих дій.

З матеріалів виконавчого провадження № 41600997 видно, що державний виконавець в межах виконавчого провадження з метою його примусового виконання 29.06.2016 року прийняв постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження і вніс відомості про це до відповідних реєстрів обтяжень майна; 19.08.2016 року - постанову про призначення експерта суб'єкта оціночної діяльності для участі у виконавчому провадженні; 15.06.2016 року - акт опису й арешту майна, що належать позивачу та є предметом стягнення згідно з виконавчим листом № 0308/21139/2012; з метою виявлення майна позивача, та осіб, що мають право на користування таким майном, державний виконавець зробив та надіслав на адресу уповноважених державних органів та органів місцевого самоврядування ряд запитів.

Позивач в рахунок погашення заборгованості сплатив 712 000,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах банківською квитанцією № 9545-2 від 19.05.2017 року.

07.02.2018 року старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції у Волинській області ОСОБА_2, на підставі заяви стягувача від 06.02.2018 року № 506/28/2018, у звязку з фактичним виконання в повному обсязі виконавчого документа, прийняв постанову № 41600997 про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 0308/21139/2012.

07.02.2018 року старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції у Волинській області ОСОБА_2 прийняв постанову № 41600997 про стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 297 474,68 грн. та постанову № 41600997 про стягнення витрат на проведення виконавчих дій в сумі 151,00 грн.

09.02.2018 року старший державний виконавець Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_2 прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № 55747729 про стягнення з позивача на користь держави виконавчого збору в сумі 297 474,68 грн. та постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 55747832 про стягнення з позивача на користь держави витрат на проведення виконавчих дій в сумі 151,00 грн.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем вчинялись дії щодо примусового виконання виконавчого документа, а саме: прийнято постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, прийнято постанову про призначення субєкта оціночної діяльності для оцінки заставленого майна, складено акт опису і арешту майна тощо, у звязку з чим державний виконавець правомірно прийняв постанову про стягнення виконавчого збору, а в подальшому постанову про відкриття виконавчого провадження, яка оскаржена позивачем. В той же час, суд першої інстанції зазначив, що державний виконавець невірно визначив розмір виконавчого збору, який підлягає стягнення на користь держави, оскільки, як зазначив суд, розмір виконавчого збору становить 10 % від суми, яка фактично стягнута, а не та, яка підлягає стягненню.

Апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

З 05.10.2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII (далі по тексту - Закон від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ).

Відповідно до пункту 7 Розділу XIII Прикінцевих та Перехідних положень Закону від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ, виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

При цьому, в Прикінцевих та Перехідних положеннях Закону від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ вказано порядок виконання та правового регулювання саме «виконавчих дій», а не «виконавчого провадження».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-ХІV, так і Закону від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ, виконавче провадження визначається як сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Тобто з урахуванням Прикінцевих та Перехідних положень Закону від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ слід вважати, що кожна окрема виконавча дія та відповідно прийнята постанова державного виконавця в межах виконавчого провадження повинна регулюватись тим нормативно-правовим актом, під час дії якого вона була розпочата.

Враховуючи Прикінцеві та Перехідні положення Закону від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ, положення попереднього Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-ХІV застосовується не щодо всього виконавчого провадження № 48838866, а лише щодо тих виконавчих дій, які в межах виконавчого провадження були розпочаті в період дії цього Закону, а тому підлягають і завершенню в порядку Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-ХІV. Кожна виконавча дія, яка оформлюється в тому числі шляхом винесення відповідної постанови державного виконавця, повинна бути вчинена згідно того закону, в період дії якого вона розпочата.

Постанова про стягнення виконавчого збору № 41600997 прийнята виконавцем 07.02.2018 року, тобто вже в період дії Закону від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ.

При цьому, приписами Закону від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ (статті 40, 42 Закону) передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема частиною 3 статті 40 Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ визначено те, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев'ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини 4 статті 42 Закону від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина 1 статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Тобто, після набрання чинності Законом від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ виконавчий збір необхідно стягуватив порядку та розмірі, визначеному цим Законом, який в даному випадку, обумовлює можливість винесення постанови про стягнення виконавчого збору після закінчення виконавчого провадження в порядку статті 39 Закону чи повернення виконавчого документа згідно зі статтею 37 Закону.

Як зазначалось вище, постанову про закінчення виконавчого провадження № 41600997 прийнято 07.02.2018 року. Цього ж дня прийнято постанову про стягнення виконавчого збору № 41600997 та стягнення витрат виконавчого провадження № 41600997.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 3 Закону від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ примусовому виконанню підлягають постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору та постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження.

Частиною першою статті 26 Закону від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

В частині 5 вказаної вище статті Закону від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ зазначено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

09 лютого 2018 року старший державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 55747729 для виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 297 474,68 грн. та постанову про відкриття виконавчого провадження № 55747832 про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій в сумі 151 грн.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що порядок відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчих документів щодо стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій окремо Законом від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ не врегульований, проте виходячи з аналізу норм цього Закону, такий порядок регулюється загальними нормами Закону від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ, щодо порядку примусового виконання рішення на підставі виконавчих документів наведених, зокрема, вище.

Позивач оскаржив рішення відповідача про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчих документів щодо стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій, який обґрунтовує протиправність цих рішень тим, що стягнення з позивача виконавчого збору є неправомірним через те, що державний виконавець не вчинив жодних дій щодо виконання рішення суду. В той же час, постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій позивач не оскаржував.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що постанова про відкриття виконавчого провадження є самостійним рішенням субєкта владних повноважень, підстави і порядок прийняття якого врегульовано Законом від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ. Однак, позивач оскаржуючи постанови про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчих документів щодо стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій жодним чином не обґрунтовує їх протиправність.

Апеляційний суд наголошує на тому, що підставою для прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження є виконавчі документи, якими у цій справі є постанова про стягнення виконавчого збору та постанова про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження. Ці постанови є чинними та ніким не скасовані, а тому є законними підставами для прийняття на їх основі постанов про відкриття виконавчого провадження з їх виконання.

Також, важливим при оцінці названих вище постанов про відкриття виконавчого провадження є порядок їх прийняття, який описаний вище та відповідачем не порушено.

Отже, на думку суду апеляційної інстанції, правових підстав для скасування постанов про відкриття виконавчого провадження немає. В той же час, суд першої інстанції вдався до оцінки правомірності стягнення виконавчого збору з боржника та правильності його визначення, проте предметом спору у цій справі є оцінка постанов про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчих документів про стягнення з боржника виконавчого збору та постанова про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.

Виходячи з наведеного, судом першої інстанції неповно дослідив обставини справи, порушив норми матеріального права, а отже зробив невірний висновок про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги відповідача є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, у звязку з чим рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та прийняти постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову з вищевикладених мотивів.

Судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2019 року в справі № 0340/1792/18 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області про визнання протиправними дій та скасування постанов про відкриття виконавчого провадження - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_4
судді ОСОБА_5
ОСОБА_6
Повний текст виготовлено 24.04.2019 року