Справа № 200/1999/19-а
Суддя: Шинкарьова І.В.
Дата ухвалення: 2019-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2019 р. Справа№200/1999/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Шинкарьової І.В.,

при секретарі судового засідання - Заїченко Я.В.,

за участі:

позивача не зявився,

представника відповідача не зявився,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Селидовського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання дій неправомірними, зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

06 лютого 2019 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Селидовського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі відповідач), в якому просить:

- визнати неправомірними дії відповідача щодо не зарахування до загального стажу роботи часу набуття позивачем покарання у вигляді виправних робіт з 22 лютого 1993 року по 26 квітня 1994 року під час призначення пенсії за віком на пільгових умовах на підставі заяви від 30 листопада 2017 року;

- зобовязати відповідача з урахуванням висновків суду зробити перерахунок моєї пенсії за віком, зарахувавши до загального стажу роботи (страхового стажу) позивача час відбуття покарання у вигляді виправних робіт без позбавлення свободи з 22 лютого 1993 року по 26 квітня 1994 року, відповідно до частини 3 статті 42 Кримінально-виконавчого Кодексу України.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що на момент відбуття покарання у вигляді виправних робіт працював на підприємстві шахта «Курахівська» Селидівського виробничого обєднання по видобутку вугілля у якості прохідника 5 розряду дільниці підготовчих робіт № 2. Вважає, що не зарахування до загального трудового (страхового) стажу, відбуття покарання у вигляді виправних робіт з 22 лютого 1993 року по 26 квітня 1994 року позбавили його конституційного права на отримання пенсії у повному розмірі. В зв'язку з чим просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року відкрито провадження в порядку спрощеного провадження без виклику сторін (арк. справи 1-2).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року розгляд справи призначений в порядку загального позовного провадження та призначено у підготовче судове засідання на 02 квітня 2018 року (арк. справи 25).

11 березня 2019 року відповідачем через відділ діловодства та архівної роботи суду поданий відзив на адміністративний позов, в якому відповідач зазначив, що позивач перебуває на обліку відповідача з 26 листопада 2017 року та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до пункту а статті 13 Закону України «Про Пенсійне забезпечення». На період звернення позивача із заявою про призначення пенсії, страховий стаж позивача складає 31 рік 09 місяців 28 днів, в тому числі і робота за Списком 1 складає 07 років 09 місяців 18 днів. Під час призначення пенсії, до страхового стажу не було зараховано період роботи з 22 лютого 1993 року по 26 квітня 1994 року на підприємстві шахта «Курахівська» Селидівського виробничого обєднання видобутку вугілля, оскільки позивач відбував покарання у вигляді виправних робіт. Вважає, що діяв правомірно, тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (арк. справи 20-21).

20 березня 2019 року через відділ діловодства та архівної роботи суду відповідачем подані письмові пояснення до відзиву, в якому відповідач зазначив, що відповідно до Кримінального виконавчого Кодексу України від 11.07.2003 року, пункт 2 статті 3 Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання. Відповідно до статті 95 Виправного-трудового Кодексу України, час відбування покарання у виді виправних робіт може бути включений судом до загального трудового стажу засудженого (арк. справи 28).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 02 квітня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового засідання на 23 квітня 2019 року.

Позивач у судове засідання не зявився, надіслав суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи своєчасно повідомлений.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Селидовське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області є субєктом владних повноважень - органом виконавчої влади, який в даних правовідносинах здійснює повноваження, покладені на нього Законом України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, Положенням про Пенсійний фонд України, затвердженим Указом Президента України від 06 квітня 2011 року №384/2011 (далі за текстом Положення №384/2011).

З повідомлення Селидовського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області вбачається, що позивачу за його заявою від 30 листопада 2017 року з 26 листопада 2017 року призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», із зарахуванням страхового стажу 31 р. 9 місяців 28 днів, з якого вбачається, що не зарахований період роботи з 22 лютого 1993 року по 26 квітня 1994 року (арк. справи 6).

Не погодившись із рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Отже, спірним питанням у справі є правомірність дій відповідача стосовно не зарахування до загального стажу роботи (страхового стажу роботи) на період відбуття покарання у вигляді виправних робіт без позбавлення свободі з 22 лютого 1993 року по 26 квітня 1994 року.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з такого.

Згідно до статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав свобод людини є головним обовязком держави.

На підставі статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

З трудової книжки позивача БТ-ІІ № 0900749 вбачається, що позивач відбував покарання у період з 22 лютого 1993 року по 26 квітня 1994 року у вигляді виправних робіт, працюючи за своїм місцем роботи на підприємстві шахта «Курахівська» Селидівського виробничого обєднання видобутку вугілля (арк. справи 8).

Відповідно до статті 103 Виправно-трудового кодексу України, затвердженого Законом N3325-VII від 23.12.1970 року, час відбування виправних робіт без позбавлення волі до загального і безперервного трудового стажу засудженого не зараховується, про що робиться запис у його трудовій книжці. При умові сумлінної роботи і зразкової поведінки в період відбування виправних робіт без позбавлення волі цей час може бути включений в загальний трудовий стаж особи, яка відбула покарання, на підставі рішення суду в порядку, встановленому кримінально-процесуальним законодавством України.

Положеннями частини 4 статті 95 Виправно-трудового кодексу України, якими регулювався порядок і умови виконання покарання у виді виправних робіт та які були чинні у період відбування позивачем виправних робіт визначалось, що час відбування покарання у виді виправних робіт може бути включений судом до загального трудового стажу засудженого.

Відповідно до частини 3 статті 42 чинного Кримінально-виконавчого кодексу України час відбування засудженим покарання у виді виправних робіт зараховується в загальний стаж роботи.

Відповідно до Прикінцевих положень Кримінально-виконавчого кодексу України з набранням чинності цим Кодексом втрачає чинність Виправно-трудовий кодекс України, затвердженого Законом N 3325-VII від 23.12.1970 року; Закони України та інші нормативно-правові акти до приведення у відповідність із цим Кодексом застосовуються у частині, що не суперечить цьому Кодексу.

Норма статті 24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачає, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше. Тобто, дана стаття передбачає можливість застосування положень частини 4 статті 95 Виправного трудового кодексу України.

Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також Закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 року №4-зп у справі про набуття чинності Конституції України зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайно, є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акту, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, якій діяв у часі раніше».

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Суд зазначає, що оскільки в даних спірних правовідносинах необхідно застосовувати положення Кримінально-виконавчого кодексу України, які діють на час звернення позивача до відповідача, тобто на час виникнення спірних правовідносин.

Суд вважає, що відповідач при розгляді заяви позивача і прийнятті рішення з цього приводу, виходячи з наявності загального набутого позивачем страхового стажу за даними трудової книжки, повинен був керуватись ст. 42 Кримінально-виконавчого кодексу України, а не положенням Виправно-трудового кодексу України.

Враховуючи викладене та беручи до уваги те, що порядок включення періоду відбування виправних робіт без позбавлення, волі в загальний трудовий стаж особи, передбачений ст. 414-1 КПК України, на час виникнення спірних правовідносин втратив силу, та з врахуванням того, що чинним законодавством передбачено безумовне зарахування часу відбування засудженими покарання у виді виправних робіт у загальний стаж роботи, з огляду на вимоги ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» щодо сплати за позивача страхових внесків, суд приходить до висновку, що позивач має право на зарахування часу відбування покарання у вигляді виправних робіт без позбавлення волі до загального трудового стажу.

Враховуючи, зо позивач під час відбування виправних робіт працював за професією, яка передбачена Списком №1, яка дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, отримував заробітну плату, за цей період з нього стягувались страхові внески до ПФУ України, мав право на відпустку, суд вважає період відбуття виправних робіт під час роботи на підприємстві шахта «Курахівська» Селидівського виробничого обєднання по видобутку вугілля у якості прохідника 5 розряду дільниці підготовчих робіт № 2 за період з 22 лютого 1993 року по 26 квітня 1994 року, підлягає зарахуванню в страховий стаж позивача.

Таким чином, адміністративний позов про зарахування часу відбування виправних робіт до загального трудового стажу (страхового стажу), підлягає задоволенню.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у пункті 54 та тексті свого рішення у справі "Пічкур проти України" від 07 лютого 2014 року (заява № 10441/06) різниця в поводженні, є порушенням статі 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідна правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі К/9901/2901/17 № 211/1432/17, висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (ч. 3 ст. 291 КАС України).

Відповідно до пункту 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);4) безсторонньо (неупереджено);5) добросовісно;6) розсудливо;7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) визначено, що, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

З огляду на зазначену норму, суд не приймає доводи відповідача у зазначеному відзиві на позовну заяву, оскільки вони не знайшли свого підтвердження.

З матеріалів справи вбачається,що позивачу призначена пенсія за віком на пільгових умовах з 26 листопада 2017 року (арк. справи 6).

З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про визнання дій відповідача неправомірними щодо не зарахування до загального стажу роботи часу відбуття покарання у вигляді виправних робіт з 22 лютого 1993 року по 26 квітня 1994 року під час призначення пенсії за віком на пільгових умовах на підставі заяви від 30 листопада 2017 року, зобовязання відповідача з урахуванням висновків суду зробити перерахунок пенсії за віком, зарахувавши позивачу до загального стражу роботи (страхового стажу) час відбуття покарання у вигляді виправних робіт без позбавлення свободи з 22 лютого 1993 року по 26 квітня 1994 року, підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року позивачу відстрочено сплату судового збору у розмірі 768,40 грн.

Таким чином, на користь Державного бюджету України підлягає відшкодуванню сума судового збору в розмірі 768,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань з Селидовського управління Пенсійного фонду України Донецької області.

Керуючись 2, 3, 5- 9, 12, 15, 19, 22, 25, 32, 72, 76, 77, 79, 94, 139, 194, 205, 241-243, 245, 246, 295,297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: Донецька область, смт. Курахівка вул. Карла Маркса, буд. 66, РНОКПП НОМЕР_1) до Селидовського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (юридична адреса: 85400, Донецька область, м. Селидове, вул. Героїв праці, буд. 6 ) про визнання неправомірними дії відповідача щодо не зарахування до загального стажу роботи часу набуття позивачем покарання у вигляді виправних робіт з 22 лютого 1993 року по 26 квітня 1994 року під час призначення пенсії за віком на пільгових умовах на підставі заяви від 30 листопада 2017 року; зобовязання відповідача з урахуванням висновків суду зробити перерахунок пенсії за віком, зарахувавши до загального стажу роботи (страхового стажу) позивача час відбуття покарання у вигляді виправних робіт без позбавлення свободи з 22 лютого 1993 року по 26 квітня 1994 року, відповідно до частини 3 статті 42 Кримінально-виконавчого Кодексу України, - задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправними дії Селидовського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо не зарахування до загального стажу роботи ОСОБА_1 час відбуття покарання у вигляді виправних робіт з 22 лютого 1993 року по 26 квітня 1994 року під час призначення пенсії зав віком на пільгових умовах на підставі заяви від 30 листопада 2017 року.

Зобовязати Селидовське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області (юридична адреса: 85400, Донецька область, м. Селидове, вул. Героїв праці, буд. 6, ) зробити перерахунок пенсії ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрованого адресою: Донецька область, смт Курахівка, вул. Карла Маркса, буд. 66, РНОКПП НОМЕР_1), зарахувавши до загального стажу роботи (страхового стажу) час відбуття покарання у вигляді виправних робіт без позбавлення з 22 лютого 1993 року по 26 квітня 1994 року, відповідно до частини 3 статті 42 Кримінально-виконавчого Кодексу України, з урахуванням висновків суду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Селидовського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (юридична адреса: 85400, Донецька область, м. Селидове, вул. Героїв праці, буд. 6, ) на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 768, 40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень) 40 копійок.

Вступна та резолютивна частини рішення підписано та оголошено у судовому засіданні 23 квітня 2019 року.

Повний текст рішення складений та підписаний 23 квітня 2019 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Шинкарьова І.В.