Справа № 420/6555/18
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6555/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Бойко О.Я.,

за участі:

секретаря судового засідання Белінського Г.В.,

представника позивача Рога С.І., за ордером,

представника відповідача Кирилова І.В. за довіреністю ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Державного виробничого-технічного підприємства "Граніт" до Головного управління ДФС в Одеській області про скасування податкового повідомлення-рішення від 07.12.2018 р.,-

І. Суть спору:

Державне виробничо-технічне підприємство "Граніт" звернулось до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС в Одеській області в якому просило:

1. Скасувати податкове повідомлення - рішення ГУ ДФС в Одеській області № від 07.12.2018 року.

ІІ. Аргументи сторін

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне.

На підставі направлення та наказу від 06.11.2018 р. №8532 Головного управління ДФС в Одеській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку Державного виробничого-технічного підприємства "Граніт" з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість з контрагентом - постачальником ТОВ «МД ПРОМ» за період з 01.07.2017 по 31.12.2017 р.

За результатами документальної позапланової виїзної перевірки складено акт №2558/15-32-14-07/14307848 від 23.11.2018 р., в якому зафіксовано порушення позивачем п.198.3 ст.198 ПК України, що призвело до заниження податку на додану вартість за період з 01.07.2017 р. по 31.12.2017 р. в сумі 87729 грн.

Позивач зазначив, що такий висновок контролюючого органу базується на підставі аналізу діяльності ТОВ «МД ПРОМ» та його контрагента ТОВ «ТОРГОПТ-СК» по ланцюгу постачання, оскільки у них відсутні трудові та виробничі ресурси, а відтак ДВТП «ГРАНІТ» не підтвердило реальність господарчої операції з поставником товару ТОВ «МД ПРОМ».

На підставі висновків викладених в акті перевірки №2558/15-32-14-07/14307848 від 23.11.2018 р. відповідач виніс податкове повідомлення - рішення № від 07.12.2018 року про стягнення з позивача податкового зобов'язання та штрафних санкцій на загальну суму 131594,00 грн.

Позивач вважає дії відповідача необґрунтованими, а висновки акту №2558/15-32-14-07/14307848 від 23.11.2018 р. безпідставними, незаконними та такими, що не відповідають нормам законодавства та фактичним обставинам.

Таким чином на думку позивача прийняте податкове повідомлення-рішення № від 07.12.2018 року належить до скасування.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

22.12.2018 р. ухвалою Одеський окружний адміністративний суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами загального позовного провадження.

21.01.2019 р. ухвалою занесеною до протоколу судового засідання продовжено підготовче провадження до 90 днів.

18.03.2019 р. ухвалою занесеною до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження та продовжено розгляд справи по суті.

Представник відповідача у задоволенні позову просив відмовити з підстав викладених у відзиві на адміністративний позов.

В обґрунтування відзиву представник відповідача зазначив, що контрагент позивача ТОВ «МД ПРОМ» є вигодо транспортуючим суб'єктом, який реалізовує продукцію невідомого походження (відсутнє джерело походження по ланцюгу постачання) при відсутності основних фондів.

Проведеним аналізом встановлено, що у ТОВ «МД ПРОМ» та по ланцюгу в ТОВ «ТОРГОПТ-СК» відсутня можливість фактичного здійснення господарських операцій з одержання/поставки товарів та отримання/надання послуг, ТОВ «МД ПРОМ» та по ланцюгу в ТОВ «ТОРГОПТ-СК» не відображає у податковій звітності інформацію, що свідчить про наявність у нього основних фондів, транспортних засобів, що необхідні для здійснення господарських операцій з надання послуг та придбання, навантаження, розвантаження, транспортування та зберігання товарів у задекларованих обсягах, а відповідні послуги із залученням стороннього ресурсу не здійснювались.

За вказаних обставин встановлено відсутність факту реального здійснення оформлених ТОВ «МД ПРОМ» та по ланцюгу в ТОВ «ТОРГОПТ-СК» операцій з придбання товарів/послуг та їх реалізації на адресу - покупця.

На думку відповідача, ТОВ «ТОРГОПТ-СК» реалізує продукцію, відмінну від придбаної (невідомого походження), та надає послуги при відсутності основних засобів (власних чи орендованих).

Представник відповідача вважає, що ГУ ДФС в Одеській області повністю правомірно винесено податкове повідомлення - рішення, а доводи позивача суперечать фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Представник позивача надав відповідь на відзив в якій зазначив, що висновок контролюючого органу базується лише на підставі аналізу діяльності ТОВ «МД ПРОМ» та його контрагента ТОВ «ТОРГОПТ-СК».

Заслухавши вступне слово представників учасників справи, з'ясувавши обставини на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши письмові докази, якими вони обґрунтовуються, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить до задоволення. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином

ІІІ. Обставини, встановлені судом

Так, суд встановив, що на підставі направлення та наказу від 06.11.2018 р. №8532 відповідач провів документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість з контрагентом - постачальником ТОВ «МД ПРОМ» за період з 01.07.2017 по 31.12.2017 р.

За результатами документальної позапланової виїзної перевірки складено акт №2558/15-32-14-07/14307848 від 23.11.2018 р., в якому зафіксовано порушення позивачем п.198.3 ст.198 ПК України, що призвело до заниження податку на додану вартість за період з 01.07.2017 р. по 31.12.2017 р. в сумі 87729 грн. (а.с.11-29).

На підставі висновків викладених в акті перевірки №2558/15-32-14-07/14307848 від 23.11.2018 р. відповідач виніс податкове повідомлення - рішення № від 07.12.2018 року про стягнення з позивача податкового зобов'язання та штрафних санкцій на загальну суму 131594,00 грн. (а.с.89).

Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

ІV Джерела права та висновки суду.

Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права та обов'язки платників податків та зборів, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 ПК України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201цього Кодексу.

Таким чином, суд зазначає, що підставою для виникнення у платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання в оподаткованих операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначені Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Так, в розумінні статті 1 Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов'язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства (ст. 1 Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

За змістом частин першої-другої статті 9 Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Відповідач при здійсненні перевірки господарської діяльності позивача дійшов висновку про завищення податкового кредиту з податку на додану вартість.

Однак, суд зазначає, що твердження відповідача викладені в акті перевірки спростовуються наступним.

За результатами тендерних торгів , в яких приймало участь підприємство ТОВ «МД ПРОМ» серед інших підприємств і було визнано переможцем, з останнім ДВТП «ГРАНІТ» було укладено Договір №177 від 16.06.2017 р. на поставку електронних і електротехнічних виробів загальною сумою 526372, 60 грн. Відповідно до умов договору продукція була поставлена в повному обсязі 03.07.2017 р., про що свідчить : видаткова накладна, подорожний лист, товаро-транспортна накладна, звіт про відрядження водія підприємства, акт вхідного контролю та бухгалтерські журнали і відомості про оприбуткування і рух цих товарно-матеріальних цінностей. ТОВ «МД ПРОМ» на суму ПДВ видаткової накладної була виписана податкова накладна і зареєстрована в електронному реєстрі податкових накладних 20.07.2017 р. за номером . Відповідно до умов договору ДВТП «ГРАНІТ» розрахувалось з ТОВ «МД ПРОМ» 22.11.2017 р. в повному обсязі (Платіжне доручення №2904).

Так, суд зазначає, що позивач не несе відповідальність за дії підприємства ТОВ « МД ПРОМ» та його контрагентів , оскільки ДВТП «ГРАНІТ» мало з ТОВ «МД ПРОМ» реальну господарську операцію.

Наявні у матеріалах справи докази підтверджують, що господарська операція по придбанню позивачем товарно-матеріальних цінностей у спірного контрагента є реальною, фактично відбулася, придбані товари використано у власній господарській діяльності, у зв'язку з чим прийняття відповідачем оскаржуваного податкового повідомлення-рішення є неправомірним та винесено з порушенням законодавства.

Суд встановив, що поставка товарно-матеріальних цінностей від ТОВ «МД ПРОМ» свідчить також використання поставленої продукції при виконанні контрактів:

за договором комісії з ДК «Укрспецекспорт» від 24.02.2017р. №USE-20.4-48-D/K-17 (ВМД UA00020/2018/010077 від 16.01.2018 р.),- при виконанні ремонту виробів за договорами з МО України №342/2/8/10-Д від 30.03.2018 р. та № 342/2/17/5-Д від 28.02.2017 р. (а.с.75-87).

Невикористаними залишаються 2 вироби, які знаходяться в цеху №2 у матеріально-відповідальної особи і відображені в річній інвентаризаційній відомості станом на 01.10.2018 р. , що також свідчить про реальність господарської операції між ДВТГІ «ГРАНІТ» і ТОВ «МД ПРОМ».

Податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку від дотримання його контрагентами податкової дисципліни та правильності ведення ними податкового або бухгалтерського обліку, зокрема, від фактичної сплати контрагентами податків до бюджету, від перебування постачальників за юридичною адресою, а відтак якщо останній не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку або мінімізував свої податкові зобов'язання, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, проте вказана обставина не є підставою для позбавлення платника податку-покупця права на отримання податкової вигоди у разі, якщо такий платник має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту. Тобто, у разі підтвердження реального характеру здійснених поставок та надання послуг, як у даній ситуації, платник не може відповідати за порушення, допущені іншими особами, якщо не буде доведено його безпосередню участь у зловживанні цих осіб. Проте, посадовими особами ДФС під час здійснення перевірки таких обставин не встановлено. Відсутність у спірних контрагентів матеріальних та трудових ресурсів також не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необгрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). Основні та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди і т.п.

Також, згідно з пунктами 36.1,36.5 статті 36, пункту 38.1 статті 38, пункту 44.1 статті 44, пункту 47.1 статті 47, пункту 49.2 статті 49 Податкового кодексу України, обчислення, декларування та/або сплата суми податку та збору є персональним податковим обов'язком кожного окремого платника податків, який і несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку. Тобто, платник податку несе самостійну відповідальність за порушення ним правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватись на третіх осіб, в тому числі і на його контрагентів.

Стаття 61 Конституції України, в свою чергу, також встановлює, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Верховний суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові по справі № 813/5852/15 від 27.02.2018 року дійшов до висновку, що: «…податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку-покупця від дотримання його контрагентом податкової дисципліни та правильності ведення податкового або бухгалтерського обліку. У разі підтвердження реального характеру здійснених поставок платник не може відповідати за порушення, допущені постачальником, якщо не буде доведено його безпосередньої участі у зловживанні цієї особи».

Також суд зазначає, що взаємовідносин контрагента із третіми особами у ланцюгах постачання, з якими позивач не вступав у господарські відносини, самі по собі не можуть бути достатньою підставою для висновку про нереальність господарських взаємовідносин між ними.

Зазначена правова позиція також узгоджується із постановою Верховного суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду у справі № 826/2321/16 від 16.05.2018 року.

Згідно з ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, суд робить висновок, що фактичні обставини об'єктивно засвідчують правомірність формування позивачем податкового кредиту відповідно до первинних бухгалтерських документів та податкових накладних, які виписані на виконання умов договору з ТОВ «МД ПРОМ». Документи, які підтверджують реальність господарських операцій між ДВТП «ГРАНІТ» та ТОВ «МД ПРОМ» надавались перевіряючому під час перевірки та були долучені також до відповідних заперечень на Акт перевірки № 2558/15-32- 14-07/14307848 від 23.11.2018 р.

Представник відповідача не навів переконливих доводів, що ґрунтуються на об'єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, а також не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

На момент здійснення спірних господарських операцій позивач та його контрагенти були належним чином зареєстровані як юридичні особи та платники податку на додану вартість , установчі документи недійсними в судовому поряду не визнавались , відсутні вироки суду стосовно посадових осіб зазначених підприємств.

Таким чином, суд робить висновок, що позивач виконав всі передбачені законодавством приписи і відповідно всі зазначені висновки відповідача спростовуються наявними первинними документами. Отже, в даному випадку у відповідача немає підстав для висновку про заниження податку на додану вартість за період з 01.07.2017 по 31.12.2017 року в сумі 87729 грн., в тому числі за листопад 2017 року в сумі 87729 грн.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Згідно з ч.2 статті 77 КАС України: « В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача».

Враховуючи викладене вище, суд робить висновок, що позовні вимоги позивача про скасування податкового повідомлення-рішення є обґрунтованими та такими, що належать до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 1973,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1541 від 12.12.2018 р. (а.с.88).

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 2,77,139, 244-246 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Скасувати податкове повідомлення - рішення ГУ ДФС в Одеській області № від 07.12.2018 року.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС в Одеській області на користь Державного виробничого-технічного підприємства "Граніт" судовий збір у розмірі 1973(одна тисяча дев'ятсот сімдесят три),92 грн.

4. Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини постанови суду, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П'ятого апеляційного адміністративного суду.

5. Позивач- Державне виробничо-технічне підприємство "Граніт", адреса: 65078, м. Одеса, вул. Терешкової, 27 .

Відповідач - Головне управління ДФС в Одеській області, адреса: 65044, м. Одеса, вул. Семінарська,5; .

Повний текст рішення виготовлений та підписаний суддею 25 квітня 2019 року

Суддя О.Я. Бойко

.