Справа № 826/9025/17
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/9025/17 Суддя (судді) першої інстанції: Добрянська Я.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В., Кучми А.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Києві апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2019 року (справу розглянуто в порядку письмового провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року позивач, ОСОБА_1, звернулася до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 29.05.2018 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної республіки В'єтнам ОСОБА_1 від 25.11.2003;

- визнати протиправним та скасувати повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві від 29.06.2017 про відмову громадянці Соціалістичної республіки В'єтнам ОСОБА_1 в продовження строку перебування на території України та необхідність виїзду з території України до 08.07.2017.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2019 року позов задоволено:

- визнано протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 29.05.2018 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної республіки В'єтнам ОСОБА_1 від 25.11.2003;

- визнано протиправним та скасовано повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві від 29.06.2017 про відмову громадянці Соціалістичної республіки В'єтнам ОСОБА_1 в продовження строку перебування на території України та необхідність виїзду з території України до 08.07.2017.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, подано апеляційну скаргу у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що рішенням Головного управління Державної міграційної служби України від 29.05.2017 правомірно скасовано дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної республіки В'єтнам ОСОБА_1 від 25.11.2003, оскільки на момент подачі заяви документи, що підтверджують обставини, на підставі яких посвідка підлягає обміну втратили чинність. Також, апелянт вказує на правомірність рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві від 29.06.2017 про відмову громадянці Соціалістичної республіки В'єтнам ОСОБА_1 в продовження строку перебування на території України, з огляду на наявність підстав визначених пп.6 п.10 Порядку № 150. Крім того, апелянт вказує на порушення судом першої інстанції вимог статей 90, 246 КАС України.

22.04.2019 до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримав позицію суду першої інстанції.

У відповідності до ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є громадянкою Соціалістичної республіки В'єтнам, що підтверджується копією паспорту (а.с. 60-62).

25.06.2003 позивач звернулась до відповідача із заявою про видачу посвідки на постійне проживання в Україні (а.с. 57-58).

Рішенням відповідача від 25.11.2003 позивач була документована посвідкою на проживання для іноземця, що підтверджується копією рішення (а.с. 79-80).

12.10.2006 позивачу видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1, яка отримана позивачем 17.10.2006.

13.04.2017 позивач звернулась до відповідача із заявою про обмін посвідки.

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 29.05.2017 № 2/1066590 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, на підставі п. 6 ч. 1 ст. 12 ЗУ "Про імміграцію" позивачу скасовано дозвіл на імміграцію в Україну виданий 25.11.2003.

Крім того, повідомленням про відмову в продовженні строку перебування на території України від 29.06.2017р. № 271-06 позивача повідомлено про відмову в задоволенні її заяви про продовження строку перебування на території України на підставі п.п. 6 п. 10 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, оскільки рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві від 29.05.2017р., позивачу скасовано дозвіл на імміграцію в Україну. Одночасно, зазначено, що позивачу необхідно виїхати з території України до 08.07.2017.

Вважаючи такі рішення відповідача протиправними, позивач звернулась з даним позовом в суд.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив та зазначив, що відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження прийняття рішення на підставі не чинних документів в 2003 році, а також доказів порушення позивачами норм чинного законодавства при подачі заяви для надання дозволу на імміграцію, оскільки важливим є саме дослідження питання щодо чинності поданих документів саме на момент подачі заяви у 2003 році, а не на момент прийняття висновків відповідачем.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Щодо рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 29.05.2018 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної республіки В'єтнам ОСОБА_1 від 25.11.2003.

Статтею 2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України "Про імміграцію".

Відповідно до частини 1 абзаців першого і четвертого статті 1 Закону України "Про імміграцію" імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

У свою чергу підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені статтею 12 Закону України "Про імміграцію".

За приписами статті 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Положеннями пункту 12 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (далі - Порядок№ 1983), передбачено, що територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію, зокрема, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства.

Відповідно до п. 21 Порядку дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначенихстаттею 12Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначенихстаттею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу (п. 22 Порядку).

Також, відповідно до п.4.5 Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 15.07.2013 №681, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.08.2013 за №1335/23867, працівник територіального органу чи підрозділу ДМС при надходженні заяви про обмін посвідки перевіряє наявність підстав для обміну посвідки, звіряє відомості про іноземців чи осіб без громадянства, указані в їхніх паспортних документах, з даними, що містяться в цих заявах, перевіряє відсутність підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених пунктом 17 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання.

Отже, з аналізу вказаної норми вбачається, що під час обміну посвідки працівник територіального органу чи підрозділу ДМС перевіряє наявність підстав для обміну посвідки та забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 ЗУ "Про імміграцію" у зв'язку з тим, що її чоловік ОСОБА_2, рішенням УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 03.06.2003 був документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 на підставі Прикінцевих положень ЗУ "Про імміграцію".

Однак, в подальшому наказом ДМС України від 17.05.2016 року громадянину СРВ ОСОБА_2 (чоловік позивача), скасовано повністю рішення УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 03.06.2003 про документування посвідкою на постійне проживання та видану на підставі цього рішення посвідку на постійне проживання визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню.

Відповідно до висновку про результати перевірки матеріалів щодо правомірності надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянки СРВ ОСОБА_1 Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві від 29.05.2017, скасовано дозвіл на імміграцію в Україні від 25.11.2003 громадянці СРВ ОСОБА_1, визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 12.10.2006, оскільки громадянці СРВ ОСОБА_1 рішенням УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 25.11.2003 надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 ЗУ "Про імміграцію" у зв'язку з тим, що її чоловік ОСОБА_2, рішенням УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 03.06.2003 був документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 на підставі Прикінцевих положень ЗУ "Про імміграцію". Однак згідно з наказом ДМС України від 17.05.2016 громадянину СРВ ОСОБА_2, скасовано повністю рішення УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 03.06.2003 про документування посвідкою на постійне проживання та видану на підставі цього рішення посвідку на постійне проживання визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню.

А тому, керуючись п.6 ч.1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", відповідачем прийнято рішення від 29.05.2017 про скасування громадянці СРВ ОСОБА_1 рішення про надання дозволу на імміграцію від 25.11.2003, оскільки документ, який слугував підставою для прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію позивачу в 2003, визнано недійсним в 2016, що свідчить про те, що рішення про надання дозволу прийнято на підставі документів, що втратили чинність.

Тобто, підставою для прийняття оскаржуваного рішення, послугувало скасування 17.05.2016 наказу про документування посвідкою на постійне проживання та визнання недійсною виданої на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання громадянину СРВ ОСОБА_2 (чоловіка позивача).

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні та видачі посвідки на постійне місце проживання в Україні у 2033 році, відповідач проводив перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача, та керуючись п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу, визначених в Законі України "Про імміграцію", не виявив (а.с. 79-80).

При цьому, відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження прийняття рішення на підставі не чинних документів в 2003 році, а також доказів порушення позивачем норм чинного законодавства при подачі заяви для надання дозволу на імміграцію, оскільки важливим є саме дослідження питання щодо чинності поданих документів саме на момент подачі заяви у 2003 році, а не на момент прийняття висновків відповідачем у 2017 році.

Таким чином, на момент прийняття відповідачем висновків у 2003 році документи, які надавалися із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну позивачем були чинними та не суперечили вимогам Закону України "Про імміграцію".

Оскільки станом на момент прийняття рішення про надання дозволу, посвідка чоловіка позивача була чинною, то подальше її скасування не може слугувати підставою для скасування дозволу позивачу в 2017 році, з посиланням на те, що його надано на підставі документів, що втратили чинність.

Також, колегія суддів зауважує, що в оскаржуваному рішенні про скасування дозволу позивачу на імміграцію в Україну зазначену як підставу п. 6 ч.1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" який передбачає інші підстави крім тих, що зазначені в Законі. Разом з цим, жодної іншої норми Закону якою б передбачалась можливість скасуванню позивачу дозволу на імміграцію відповідачем не зазначено.

Разом з тим, із висновку, на підставі якого прийнято оскаржуване рішення, відзиву відповідача вбачається, що рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію прийняте саме на підставі п. 1 ч.1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

З викладеного вбачається відсутність законних підстав для скасування дозволу на імміграцію позивача, визначених положеннями статті 12 Закону України "Про імміграцію".

Крім того, після повторного звернення громадянина СРВ ОСОБА_2 (чоловік позивача) до міграційних органів, 24.02.2017 Солом'янським РВ ГУ МВС України в м. Києві, йому було видано посвідку на постійне проживання.

Щодо повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві від 29.06.2017 про відмову громадянці Соціалістичної республіки В'єтнам ОСОБА_1 в продовження строку перебування на території України та необхідність виїзду з території України колегія суддів зазначає таке.

Процедуру розгляду заяв про продовження строку перебування на території України іноземців та осіб без громадянства, паспортні документи або документи, що підтверджують особу без громадянства, яких зареєстровано посадовою особою Держприкордонслужби, та приймаючої їх сторони, а також прийняття за результатами їх розгляду рішень визначає Порядок розгляду заяв іноземців та осіб без громадянства про продовження строку перебування на території України від 25.04.2012 року № 363 (далі - Порядок № 363).

Відповідно до п.11 Порядку №363 про прийняте рішення у заяві про продовження строку перебування на території України робиться відмітка про продовження строку перебування із зазначенням терміну, на який вирішено продовжити строк перебування, або причини відмови.

Відмова оформляється у вигляді повідомлення про відмову в продовженні строку перебування на території України (додаток 5) у двох примірниках: перший вручається під підпис іноземцю чи особі без громадянства або приймаючій його стороні, другий додається до матеріалів звернення. При цьому іноземцеві чи особі без громадянства надається строк для виїзду з України.

Згідно з п.10 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України затвердженого постановою КМУ від 15.02.2012 №150 рішення про відмову в продовженні строку перебування іноземця та особи без громадянства на території України приймається в разі:1) необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку; 2) необхідності охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; 3) коли паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі; 4) подання іноземцем та особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей чи підроблених документів; 5) коли виявлено факти невиконання іноземцем та особою без громадянства рішення суду чи органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов'язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в'їзду в Україну; 6) коли є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець та особа без громадянства мають інші, ніж заявлені у заяві, підстави та мету перебування в Україні або вони не подали відповідного підтвердження; 7) відсутності в іноземця та особи без громадянства достатнього фінансового забезпечення на період перебування або відповідних гарантій приймаючої сторони.

Зі змісту повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 29.06.2017 № 271-06 вбачається, що підставою відмови в задоволенні заяви позивача від 29.06.2017 про продовження строку перебування на території України відповідач зазначає підпункт 6 пункту 10 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України затвердженого постановою КМУ від 15.02.2012 №150, оскільки рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві від 29.05.2017 позивачу скасовано дозвіл на імміграцію в України.

З огляду на встановлену судом протиправність рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 29.05.2018 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної республіки В'єтнам ОСОБА_1 від 25.11.2003, відповідно і повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 29.06.2017 № 271-06 про відмову в продовженні строку перебування на території України є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо доводів апелянта про те, що відповідно до абзацу другого п.10 Порядку № 150 до суду може бути оскаржене рішення, а не повідомлення про відмову у продовженні строку перебування на території України, то колегія суддів зауважує, що відповідно до п.11 Порядку №363 відмова оформляється у вигляді повідомлення про відмову в продовженні строку перебування на території України. Доказів існування рішення про відмову у продовженні строку перебування на території України, прийнятого в іншій формі відповідачем не надано.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не надано обґрунтованих доводів правомірності оскаржуваних рішень.

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішень.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2019 року - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови підписано 24.04.2019.

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В.Безименна,

А.Ю.Кучма