Справа № 400/1223/19
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

м. Миколаїв.

24 квітня 2019 р.справа № 400/1223/19
Суддя Миколаївського окружного адміністративного суду Мороз А. О., ознайомившись з

адміністративним позовомОСОБА_1, АДРЕСА_1

до відповідачаБаштанської міської ради, вул. Героїв небесної сотні, 38, м. Баштанка, Баштанський район, Миколаївська область, 56100

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачаОСОБА_2, АДРЕСА_2, 56101

проскасування рішення від 13.06.18 р. № 102 "Про дозвіл на виготовлення паспорту прив'язки щодо розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності"
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся з адміністративним позовом до Баштанської міської ради (надалі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 (надалі - третя особа), в якому просить суд скасувати рішення відповідача від 13 червня 2018 р. № 102 "Про дозвіл на виготовлення паспорту прив'язки щодо розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності".

Стаття 171 ч. 1 п. 4 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) покладає на суд обов'язок після одержання позовної заяви з'ясувати чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Дослідивши позовну заяву з додатками, суд приходить до висновку про те, що позовна заява не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. При цьому суд виходить з наступного.

Позивач оскаржує рішення відповідача, яким третій особі надано дозвіл на виготовлення паспорту прив'язки, для подальшого розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що надання дозволу третій особі на виготовлення паспорту прив'язки та розміщення тимчасової споруду на тій же самій земельній ділянці, на якій вже знаходиться тимчасова споруда позивача, порушує його права.

Стаття 28 ч. 4 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначає, що розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Таким порядком є Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 21 жовтня 2011 р. № 244, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22 листопада 2011 р. за № 1330/20068 (надалі - Порядок № 244).

Цей Порядок визначає механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності (п. 1.1. Порядку № 244); підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив'язки (п. 2.1. Порядку № 244); встановлення тимчасової споруди здійснюється відповідно до паспорта прив'язки (п. 2.20. Порядку № 244).

Аналіз норм Порядку № 244 дозволяє зробити висновок про те, що отримання зацікавленою особою паспорту прив'язки для розміщення тимчасової споруди, дорівнює легалізації права особи на таку спору та виникнення у неї права власності.

21 березня 2018 р. Верховний Суд у справі № 184/2470/13 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/73054711) зробив такий правовий висновок:

"Разом із тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору.".

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2014 р. у справі № 21-405а14 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/42202870) зазначено: "Ураховуючи наведене, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Таким чином, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах, Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що у разі прийняття органом місцевого самоврядування (як суб'єктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу земельних ділянок у власність, укладання договору оренди), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.".

30 травня 2018 р. Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову у справі № 923/466/17 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/74506122), в якій зазначила, що відступає від правової позиції Верховного Суду України, викладеній у справі № 21-405а14 і вказала, що подібний спір повинен розглядатись судом: "Відновленням становища, яке існувало до порушення, є також визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування. На підставі оскаржуваного рішення селищної ради було здійснено державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, отже, вимоги про визнання оспорюваного рішення недійсним як окремий спосіб захисту поновлення порушених прав можуть бути предметом розгляду в господарських судах" (п. 64 постанови).

Отже, з наведених правових позицій Верховного Суду України та Верховного Суду, вбачається, що спір з приводу оскарження рішення суб'єкта владних повноважень, з підстав порушення цивільного права, не відноситься до компетенції адміністративного суду.

Даний позов подано саме на захист цивільного права - позивач зазначає, що надання спірним рішенням відповідача дозволу третій особі на виготовлення паспорту прив'язки для розміщення тимчасової споруди, порушує його права, так як на тій же самій земельній ділянці знаходиться його тимчасова споруда.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у справі № 283/1721/15-а (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/79112745).

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що спірні правовідносини виникли не у публічно-правовій сфері і позивач діє на захист своїх цивільних прав, а тому такий спір носить приватно-правовий характер.

Відповідно до приписів ст. 170 ч. 1 п. 1 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Як визначено частиною 6 тієї ж статті, у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Суд роз'яснює заявнику, що заявлені в цьому позові вимоги належить розглядати за правилами цивільного судочинства і з урахуванням територіальної підсудності такий позов слід подавати до Баштанського районного суду Миколаївської області.

Відповідно до ст. 7 ч. 1 п. 3 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Суд роз'яснює позивачу його право подати клопотання про повернення судового збору.

Керуючись ст. ст. 170, 241, 248, 250 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

1. Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі.

2. Роз'яснити ОСОБА_1 право на звернення до Баштанського районного суду Миколаївської області із відповідним позовом в порядку цивільного судочинства.

3. Роз'яснити ОСОБА_1 право на подання до Миколаївського окружного адміністративного суду клопотання про повернення судового збору.

4. Копію ухвали про відмову у відкритті провадження у справі надіслати особі, яка подала позовну заяву разом з усіма доданими до неї матеріалами.

5. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею в порядку ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга на цю ухвалу може бути подана до П'ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом п'ятнадцяти днів з дня її складання в порядку, визначеному ст. ст. 295-297, з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А. О. Мороз