Справа № 826/19092/16
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2019-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10 квітня 2019 року № 826/19092/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Чудак, О.М., суддів Пащенка К.С., Шейко Т.І., за участю секретаря судового засідання Шарій А.А., представників позивача Василенко Г.А., Зайченко Ю.В., представника відповідача Палиги А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг до Державної регуляторної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Оранта-Життя», про визнання протиправним та скасування розпорядження,

встановив:

05.12.2016 Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомісія) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної регуляторної служби України про визнання протиправним та скасування розпорядження №113 від 28.10.2016.

В обґрунтування позовних вимог з урахуванням додатково наданих пояснень зазначено, що підставою прийняття розпорядження №113 від 28.10.2016 слугував висновок Державної регуляторної служби України про те, що Нацкомісія порушила вимоги пункту 3 частини другої статті 6, пункту 8 частини другої статті 16, частини сьомої статті 19 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» від 02.03.2015 №222-VIII, під час проведення перевірки та анулювання ліцензії Приватного акціонерного товариства «СК «Оранта-життя» (ПрАТ «СК «Оранта-життя»), адже не мала права на проведення такої перевірки у зв'язку із відсутністю затверджених ліцензійних умов.

Однак, Державною регуляторною службою України не враховано, що право на проведення Нацкомісією перевірок учасників ринку фінансових послуг передбачене також статтею 30 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 17.07.2001 №2664-III, яка не містить обмежень щодо можливості проведення перевірки у зв'язку із незатвердженням ліцензійних умов.

Також позивач зазначає, що вказане розпорядження прийнято відповідачем поза межами його повноважень, адже Положення про Державну регуляторну службу України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 24.12.2014 №724, не містить такого завдання Державної регуляторної служби України як усунення порушень у сфері ліцензування шляхом поновлення дії анульованої ліцензії.

Крім того, Нацкомісія вважає, що розпорядженням Державної регуляторної служби України №113 від 28.10.2016 зобов'язано Нацкомісію вчинити дії, які входять до дискреційних повноважень позивача, що свідчить про втручання Державної регуляторної служби України до виключної компетенції Нацкомісії.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.12.2016 у справі відкрито провадження та призначено засідання.

Відповідач подав заперечення, відзив на позовну заяву, а також письмові пояснення в якому зазначив, що розпорядження №113 від 28.10.2016 прийнято у межах повноважень Державної регуляторної служби України на підставі рішення Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування від 25.10.2016 №20.2. Водночас, не прийняття спірного розпорядження за наявності вказаного рішення Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування порушувало б вимоги Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності».

Зазначено, що рішення Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування від 25.10.2016 №20.2 прийняте за результатом розгляду скарги ПрАТ «СК «Оранта-життя» на розпорядження Нацкомісії від 06.09.2016 №2178 «Про анулювання ліцензії на провадження страхової діяльності Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Оранта-життя» в межах якого вирішувалось питання щодо наявності у позивача повноважень на здійснення контролю за додержанням ПрАТ «СК «Оранта-життя» ліцензійних умов та встановлено відсутність у позивача таких повноважень з огляду на незатвердження таких ліцензійних умов. В ході розгляду вказаної скарги та прийняття спірного розпорядження не надавалась правова оцінка та не заперечувалось право позивача на проведення перевірок й можливість застосування Нацкомісією такого заходу впливу як анулювання ліцензії.

Щодо втручання спірним розпорядженням до дискреційних повноважень Нацкомісії, відповідач зазначив, що розпорядженням №113 від 28.10.2016 зобов'язано позивача виконати вимоги Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», а не вчинити дії чи прийняти рішення, які належать до виключної компетенції Нацкомісії. Тому, в даному випадку відсутнє втручання до виключної компетенції позивача.

На підставі рішення зборів суддів Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2017 та згідно з розпорядженням керівника апарату Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2017, справу передано на автоматичний розподіл справ між суддями.

15.12.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), шляхом його викладення в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Тобто, розгляд даної справи після 15.12.2017 здійснено відповідно до приписів нової редакції КАС України.

Так, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.03.2018 справу прийнято до провадження суддею Чудак О.М. і призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2018 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Оранта-Життя».

В ході судового засідання представники позивача заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та наданих у справу доказах.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечила, зіславшись на письмово викладену позицію.

Представники третьої особи в судове засідання не з'явилися, позиції у справі не висловили.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши пояснення, надані учасниками судового процесу, а також докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, встановив наступне.

Рішенням Нацкомісії від 30.07.2009 №206-СЖп ПрАТ «СК «Оранта-життя» надано безстрокову ліцензію на здійснення страхової діяльності.

28.07.2016 прийнято наказ Нацкомісії від №217 «Про здійснення планового заходу державного нагляду (контролю)».

На виконання вказаного наказу інспекційна група Нацкомісії прибула за адресою ПрАТ «СК «Оранта-життя» та вручила повноважній особі ПрАТ «СК «Оранта-життя» запити про надання документів від 15.08.2016 №1, №2 та №3.

З огляду на технічні проблеми з програмним забезпеченням у ПрАТ «СК «Оранта-життя» документів, вказаних у запиті №1, у пунктах 8, 9, 14, 15 запиту №2 та в пунктах 6-16 запиту №3, - на надано.

Враховуючи викладене інспекційною групою Нацкомісії складено акт від 05.09.2016 №71/13/6-09 про відмову ПрАТ «СК «Оранта-життя» у проведенні перевірки Нацкомісією.

Констатуючи не допуск уповноважених осіб Нацкомісії до проведення перевірки з огляду на акт від 05.09.2016 №71/13/6-09 та на підставі статті 39 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», пункту 8 частини другої, частиною статті 16 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», Нацкомісія прийняла розпорядження від 06.09.2016 №2178 про анулювання ліцензії на провадження страхової діяльності ПрАТ «СК «Оранта-життя».

ПрАТ «СК «Оранта-життя» не погодилось із розпорядженням Нацкомісії від 06.09.2016 №2178 та оскаржило таке розпорядження шляхом подання скарги до Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування при Державній регуляторній службі України.

Згідно рішення Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування при ДРС України від 25.10.2016 №20.2 вказану скаргу ПрАТ «СК «Оранта-життя» задоволено. Зобов'язано Нацкомісію усунути порушення вимог пункту 3 частини другої статті 6, пункту 8 частини другої статті 16, частини сьомої статті 19 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», скасувавши розпорядження від 06.09.2016 №2178 про анулювання ліцензії на провадження страхової діяльності ПрАТ «СК «Оранта-життя».

На підставі рішення Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування при Державній регуляторній службі України від 25.10.2016 №20.2, Державною регуляторноою службою України прийнято розпорядження від 28.10.2016 №113, яким зобов'язано Нацкомісію усунути порушення вимог пункту 3 частини другої статті 6, пункту 8 частини другої статті 16, частини сьомої статті 19 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», скасувавши розпорядження від 06.09.2016 №2178 про анулювання ліцензії на провадження страхової діяльності ПрАТ «СК «Оранта-життя» та повідомити Державну регуляторну службу України про виконання цього розпорядження.

Нацкомісія не погодилась із розпорядженням Державної регуляторної служби України від 28.10.2016 №113 та звернулась до суду із даним позовом.

Суд, визначаючись щодо заявлених вимог по суті, виходить з того, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Положення про Державну регуляторну службу України, Державна регуляторна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який реалізує державну регуляторну політику, політику з питань нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, ліцензування та дозвільної системи у сфері господарської діяльності та дерегуляції господарської діяльності.

Державна регуляторна служба України (є спеціально уповноваженим органом з питань ліцензування та дозвільної системи у сфері господарської діяльності.

Пунктом 2 Положення про Державну регуляторну службу України, визначено, що Державна регуляторна служба України у своїй діяльності керується Конституцією та Законами України, Указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Доцільно акцентувати, що Державна регуляторна служба України в своїй діяльності керується, серед іншого, Законами України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності», «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», «Про ліцензування видів господарської діяльності».

Одночасно, відповідно до пункту 3 Положення про Державну регуляторну службу України, на Державну регуляторну службу України покладається ряд основних завдань, одним з яких є реалізація державної регуляторної політики, політики з питань нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, ліцензування та дозвільної системи у сфері господарської діяльності.

Відповідно до підпункту 29 пункту 4 Положення про Державну регуляторну службу України, Державна регуляторна служба України відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, видає відповідно до Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» розпорядження про усунення порушень законодавства у сфері ліцензування.

В той же час, пунктом 10 Положення про Державну регуляторну службу України, встановлено, що Державна регуляторна служба України у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України та прийнятих відповідно до Конституції та законів України актів Кабінету Міністрів України видає накази організаційно-розпорядчого характеру, розпорядження про усунення порушень у сфері ліцензування, а з питань реалізації державної регуляторної політики - рішення за підписом Голови Державної регуляторної служби України.

Згідно із пунктом 8 частини першої статті 4 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», який регулює суспільні відносини у сфері ліцензування видів господарської діяльності, визначає виключний перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, встановлює уніфікований порядок їх ліцензування, нагляд і контроль у сфері ліцензування, відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування видів господарської діяльності, спеціально уповноважений орган з питань ліцензування (яким, як зазначалося вище є Державна регуляторна служба України) видає розпорядження про усунення порушення законодавства у сфері ліцензування та розпорядження про відхилення або задоволення апеляцій чи скарг з урахуванням рішення Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування.

Розпорядження спеціально уповноваженого органу з питань ліцензування, прийняті в межах його повноважень, є обов'язковими до виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, юридичними особами всіх форм власності, а також фізичними особами - підприємцями (частина друга статті 4 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності»).

Суд звертає увагу на те, що Державна регуляторна служба України відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» лише видає розпорядження про усунення порушення законодавства у сфері ліцензування та розпорядження про відхилення або задоволення апеляцій чи скарг з урахуванням рішення Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування і жодним чином не впливає на рішення Експертно- апеляційної ради з питань ліцензування.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» встановлено, що Експертно-апеляційна рада з питань ліцензування є постійно діючим колегіальним органом при спеціально уповноваженому органі з питань ліцензування та діє за регламентом, що затверджується спеціально уповноваженим органом з питань ліцензування.

Регламент Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування затверджено наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та Державної регуляторної служби України від 14.07.2015 №783/40, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.07.2015 за №847/27292.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» обов'язками Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування, зокрема, є розгляд апеляцій та інших скарг здобувачів ліцензії, ліцензіатів на дії органу ліцензування або інших заявників щодо порушення законодавства у сфері ліцензування.

Рішення Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування приймається більшістю голосів її членів і оформлюється протокольним рішенням, що підписується особою, яка головувала на засіданні Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування, та секретарем ради, який призначається головою ради з числа її членів (частина одинадцята статті 5 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності»).

З огляду на викладене, суд вважає, що спірне розпорядження видано Державною регуляторною службою України на підставі рішення Експертно-апеляційної ради, тобто на підставі, в межах та у спосіб, визначених частиною першою статті 4 та частинною одинадцятою статті 5 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності».

При цьому, як обґрунтовано зазначив відповідач, не прийняття спірного розпорядження за наявності вказаного рішення Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування було б порушенням вимог Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності».

Суд зазначає, що спірним у даній справі є питання щодо наявності у Нацкомісії повноважень на проведення заходу державного нагляду (контролю) щодо ПрАТ «СК «Оранта-життя» за наслідками якого прийнято розпорядження Нацкомісії від 06.09.2016 №2178 про анулювання ліцензії на провадження страхової діяльності ПрАТ «СК «Оранта-життя».

Саме з огляду на переконання Державної регуляторної служби України щодо відсутності у Нацкомісії таких повноважень прийнято спірне розпорядження Державної регуляторної служби України №113 від 28.10.2016.

Визначаючись щодо наявності у Нацкомісії повноважень на анулювання ліцензії на провадження страхової діяльності ПрАТ «СК «Оранта-життя» на підставі розпорядження від 06.09.2016 №2178, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, має право проводити в межах своїх повноважень перевірку (інспекцію) діяльності учасників ринків фінансових послуг (крім споживачів фінансових послуг), їх афілійованих та споріднених осіб.

Частина перша статті 2 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачає, що цей закон регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг.

Згідно пункту 3 частини другої статті 6 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» орган ліцензування для цілей цього Закону за відповідним видом господарської діяльності здійснює контроль за додержанням ліцензіатами вимог ліцензійних умов та за результатами перевірки приймає рішення.

Відповідно до частини сьомої статті 19 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» контроль за додержанням ліцензіатами вимог ліцензійних умов здійснюють у межах своїх повноважень органи ліцензування шляхом проведення планових і позапланових перевірок відповідно до Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

За приписами частини першої, пункту 8 частини другої статті 16 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» анулюванням ліцензії є позбавлення ліцензіата права на провадження виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, шляхом прийняття органом ліцензування рішення про анулювання його ліцензії.

Підставою для прийняття рішення про анулювання ліцензії є, зокрема, акт про відмову ліцензіата у проведенні перевірки органом ліцензування. Відмовою ліцензіата у проведенні перевірки органом ліцензування вважається недопуск уповноважених посадових осіб органу ліцензування до здійснення перевірки додержання ліцензіатом вимог відповідних ліцензійних умов за відсутності передбачених для цього законом підстав (зокрема, ненадання документів, інформації щодо предмета перевірки на письмову вимогу посадових осіб органу ліцензування, відмова в доступі посадових осіб органу ліцензування до місць провадження діяльності, що підлягає ліцензуванню, об'єктів, що використовуються ліцензіатом при провадженні діяльності, що підлягає ліцензуванню, або відсутність протягом першого дня перевірки за місцезнаходженням ліцензіата особи, уповноваженої представляти інтереси ліцензіата на час проведення перевірки).

Таким чином, Нацкомісія уповноважена на здійснення перевірок діяльності учасників ринків фінансових послуг згідно Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Також, з огляду на те, що Нацкомісія є органом ліцензування у сфері фінансових послуг, позивач має право на здійснення контролю за додержанням ліцензіатами вимог ліцензійних умов у формі проведення планових і позапланових перевірок.

Суд звертає увагу на те, що розпорядження від 06.09.2016 №2178 прийнято на підставі пункту 8 частини другої статті 16 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» - ліцензія ПрАТ «СК «Оранта-життя» анульована у зв'язку із складанням акту про відмову ліцензіата у проведенні перевірки органом ліцензування.

Отже, розпорядження від 06.09.2016 №2178 прийнято позивачем за наслідками перевірки ПрАТ «СК «Оранта-життя», яка проведена згідно Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та за своїм змістом є перевіркою додержанням ПрАТ «СК «Оранта-життя» вимог ліцензійних умов.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» ліцензійні умови - нормативно-правовий акт Кабінету Міністрів України, положення якого встановлюють вичерпний перелік вимог, обов'язкових для виконання ліцензіатом, та вичерпний перелік документів, що додаються до заяви про отримання ліцензії.

Згідно частини другої статті 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» ліцензійні умови та зміни до них розробляються органом ліцензування, що є центральним органом виконавчої влади, підлягають погодженню спеціально уповноваженим органом з питань ліцензування та затверджуються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, визначених законом.

У постанові від 18.07.2018 у справі №826/3274 Верховний Суд наголосив, що починаючи з 28.06.2015 органи ліцензування можуть здійснювати контроль за додержанням ліцензіатами вимог ліцензійних умов, виданих відповідно до вимог частини другої статті 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності».

Тобто, до видання Кабінетом Міністрів України нормативно-правового акта, яким затверджуються ліцензійні умови провадження відповідного виду господарської діяльності, підстави для здійснення контролю за їх додержанням відсутні, оскільки відсутній предмет здійснення таких заходів.

Судом встановлено, що Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 №913 та набрали чинності 10.12.2016. Вказані Ліцензійні умови стосуються в тому числі провадження діяльності у сфері страхування в частині проведення конкретних видів страхування, визначених законодавством.

Суд не залишив поза увагою Ліцензійні умови провадження страхової діяльності, затверджені розпорядженням Держфінпослуг від 28.08.2003 №40 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 15.09.2003 за №805/8126, які були опубліковані 03.10.2003 та втратили чинність 30.05.2017 на підставі розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Держфінпослуг з питань ліцензування діяльності з надання фінансових послуг» від 04.04.2017 №868. Водночас, суд зазначає, що відсутні підстави для врахування даних Ліцензійних умов в межах спірних правовідносин, адже такі Ліцензійні умови в контексті частини другої статті 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» затверджені неналежним суб'єктом, а саме Нацкомісією, а не Кабінетом Міністрів України.

Тому, суд вважає, що на момент проведення перевірки ПрАТ «СК «Оранта-життя» ліцензійні умови провадження господарської діяльності з провадження діяльності у сфері страхування Кабінетом Міністрів України затверджені не були.

Отже, є обґрунтованими висновки Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування при Державній регуляторній службі України, які викладені у рішенні від 25.10.2016 №20.2, та на підставі яких Державною регуляторною службою України прийнято розпорядження від 28.10.2016 №113. Відповідно, розпорядження від 28.10.2016 №113 є законним та обґрунтованим.

Щодо доводів позивача про те, що розпорядженням Державної регуляторної служби України №113 від 28.10.2016 зобов'язано Нацкомісію вчинити дії, які входять до дискреційних повноважень позивача, що свідчить про втручання Державної регуляторної служби України до виключної компетенції Нацкомісії, суд зазначає наступне.

Пункт 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 №1380/5 «Про затвердження Методології проведення антикорупційної експертизи» визначає дискреційні повноваження як сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

За змістом Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Частиною першою статті 4 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» встановлено, що спеціально уповноважений орган з питань ліцензування, зокрема, видає розпорядження про усунення порушень законодавства у сфері ліцензування та розпорядження про відхилення або задоволення апеляцій чи скарг з урахуванням рішення Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування; порушує питання щодо відповідальності посадових осіб органів ліцензування, які прийняли рішення, скасоване на підставі рішення Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування.

Відповідно до частини одинадцятої статті 5 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» рішення Експертно-апеляційної ради з питань ліцензування щодо розгляду апеляцій або інших скарг здобувачів ліцензії чи ліцензіатом, проектів нормативно-правових актів та/або пропозицій про запровадження чи скасування ліцензування виду господарської діяльності є обов'язковими для розгляду спеціально уповноваженим органом з питань ліцензування у триденний строк з дня ухвалення відповідного рішення Експертно-апеляційною радою з питань ліцензування і є підставою для видання спеціально уповноваженим органом з питань ліцензування розпорядження про задоволення апеляції або про відхилення апеляції, про розгляд скарг, про погодження чи відхилення проектів нормативно-правових актів та/або усунення порушень законодавства у сфері ліцензування.

Отже, видання Державною регуляторною службою України відповідних розпоряджень за наслідками розгляду Експертно-апеляційною радою з питань ліцензування при Державній регуляторній службі України скарг здобувачів ліцензії, ліцензіатів та інших заявників щодо порушення законодавства у сфері ліцензування, є виключними (дискреційними) повноваженнями Державної регуляторної служби України, як спеціально уповноваженого органу з питань ліцензування.

При цьому, суд переконаний, що спірним розпорядженням Державна регуляторна служба України жодним чином не втрутилась у дискреційні повноваження Нацкомісії, як органу ліцензування, оскільки не приймала жодного рішення замість суб'єкта владних повноважень, а лише зобов'язала Нацкомісію вчинити певні дії у зв'язку з порушенням законодавства у сфері ліцензування.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку з урахуванням усіх доказів у справі в їх сукупності, суд вважає, що відповідачем доведено правомірність оскаржуваного розпорядження №113 від 28.10.2016, а позивачем не надано належних й достатніх доказів та обґрунтувань протилежного. У зв'язку з цим, суд не вбачає підстав для задоволення адміністративного позову.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд виходить з того, що за обставин необґрунтованості заявлених позивачем вимог, відсутності витрат, пов'язаних із залученням свідків та проведенням експертизи, підстави для розподілу відповідно до статті 139 КАС України відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України,

вирішив:

В задоволенні адміністративного позову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (місцезнаходження юридичної особи: 01001, місто Київ, вулиця Б.Грінченка, будинок 3; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 38062828).

Відповідач - Державна регуляторна служба України (місцезнаходження юридичної особи: 01011, місто Київ, вулиця Арсенальна, будинок 9/11; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 39582357).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Оранта-Життя» (місцезнаходження юридичної особи: 04053, місто Київ, провулок Несторівський, будинок 7; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 25635389).

Повний текст рішення складено 23.04.2019.

Головуючий суддя О.М. Чудак

Суддя К.С. Пащенко

Суддя Т.І. Шейко