Справа № 807/4125/13-а
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2019-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

22 квітня 2019 року

м. Київ

справа №807/4125/13-а

адміністративне провадження №К/9901/9307/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бившевої Л.І.,

суддів: Шипуліної Т.М., Хохуляка В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу Виробничо-комерційної фірми у формі товариства з обмеженою відповідальністю "Титан" на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 05.03.2014 (суддя - Дору Ю.Ю.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.11.2015 (судді - Довга О.І., Запотічний І.І., Ліщинський А.М.) у справі за позовом Виробничо-комерційної фірми у формі товариства з обмеженою відповідальністю "Титан" (далі - Фірма "Титан") до Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Закарпатській області (далі - ОДПІ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішення,

У С Т А Н О В И В:

Фірма "Титан" звернулася до суду з адміністративним позовом до ОДПІ про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 14.11.2013 № та №, якими товариству збільшено грошове зобов'язання з податку на прибуток на суму 75`686,00 грн та з податку на додану вартість (далі - ПДВ) на суму 72`081,00 грн.

Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що висновки податкової перевірки про нікчемність господарський операцій позивача із ТОВ "Укрпетролеумм", за результатами якої були прийняті зазначені акти індивідуальної дії, зроблені поза межами компетенції контролюючого органу, оскільки правочини, що не відповідають інтересам держави і суспільства визнаються недійсними в судовому порядку. Зазначає про принцип індивідуального застосування відповідальності за порушення правил господарської діяльності та правил оподаткування, а також відсутність обов'язку контролю та об'єктивної змоги бути обізнаним щодо дотримання контрагентом податкової дисципліни.

Суди попередніх інстанцій встановили, що фактичною підставою для прийняття податкових повідомлень - рішень, з приводу правомірності яких виник спір, слугував акт від 01.11.2013 № 600/22-0/22104771 про результати виїзної позапланової документальної перевірки з питань правомірності нарахування та сплати ПДВ та правомірності відображення сум у складі витрат та доходів по операціях ТОВ "Укрпетролеумм" у жовтні 2012 року. Згідно з висновком цього акта товариство безпідставно сформувало свої дані податкового обліку за наслідками нікчемних господарських операцій із ТОВ "Укрпетролеумм". Як на підставу таких висновків ОДПІ посилається на відсутність належно оформлених документів, які б підтверджували реальність поставки товару (дизельне пальне), а також неможливість реального здійснення платником податків таких господарських операцій з урахуванням відсутності у контрагента матеріально - технічних можливостей та трудових ресурсів, що встановлено під час здійснення заходів податкового контролю (акт від 08.07.2013 № 214/26-55-22-08/38291145 "Про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання ТОВ "Укрпетролеумм" щодо підтвердження господарських відносин з платником податків за період 01.08.2012 по 31.12.2012), відсутність ТОВ "Укрпетролеумм" за місцезнаходженням та пояснення директора та головного бухгалтера ТОВ "Укрпетролеумм" ОСОБА_2, який заперечує свою участь у створенні та фінансово - господарської діяльності цього суб'єкта господарювання. Тобто, ТОВ "Укрпетролеумм" має ознаки фіктивного підприємництва.

Ці доводи ОДПІ були предметом оцінки судами першої та апеляційної інстанцій.

Закарпатський окружний адміністративний суд постановою від 05.03.2014, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.11.2015, у задоволенні адміністративного позову відмовив з тих підстав, що у ході розгляду справи позивач належними та допустимими доказами не підтвердив свої заперечення проти наданих податковим органом та витребуваних судом на підставі статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону, чинного на час розгляду і вирішення справи) доказів, які спростовують висновки податкової перевірки.

Позивач подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного встановлення обставин у справі та вирішення спору, просить скасувати зазначені судові рішення та задовольнити позов. При цьому на обґрунтування вимог касаційної скарги позивач наводить ті ж самі доводи, що були наведені на обґрунтування позову.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 23.12.2015 № К/800/53376/15 відкрив касаційне провадження у цій справі.

Заперечуючи проти касаційної скарги, відповідач у відзиві просить касаційну скаргу залишити без задоволення як безпідставну.

Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02.06.2106 № 1401-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, статтю 125 Конституції України викладено в редакції, згідно з якою Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України.

Згідно з пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку.

Відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, постановою Пленуму Верховного Суду від 30.11.2017 № 2 "Про визначення дня початку роботи Верховного Суду" днем початку роботи Верховного Суду визначено 15.12.2017.

Законом України від 03.10.2017 № 2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017, Кодекс адміністративного судочинства викладено в новій редакції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017) касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 04.03.2019 касаційну скаргу позивача прийняв до провадження та визнав за можливе проведення касаційного розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи позивача, обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги та дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Порядок формування платником податку на прибуток підприємств витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, та податкового кредиту у період, охоплений перевіркою, був врегульований нормами статей 134, 138, 139, 198 ПК України (у редакціях, чинних на відповідні періоди).

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною

Згідно з пунктом 198.3 цієї статті ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (підпункт 198.6 статті 198 ПК України).

Згідно з положеннями пункту 138.2 статті 138 ПК України в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до абзацу 1 підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України до складу витрат не включаються витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Аналіз наведених норм ПК України свідчить, що у податковому обліку господарські операції та витрати за ними мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення та понесення витрат. Податковий кредит має бути обов'язково підтверджений податковою накладною.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити, перелік яких визначено у цій нормі.

Отже, наявність первинних документів, які мають обов'язкові реквізити, визначені у законі, не є безумовною підставою для визнання правомірності формування витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, та податкового кредиту за умови якщо такі первинні документи складені від імені суб'єкта підприємницької діяльності (юридичної особи), створеного з метою фіктивного підприємництва. Такий висновок зумовлений тим, що статус нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Відповідно, вчинені під час здійснення нелегальної діяльності операції не можуть бути легалізовані, а їх відображення у бухгалтерському та податковому обліках надавати передбачені законом податкові вигоди.

Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів. Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності.

Відповідно до частини другої статті 215 Цивільного кодексу України, визнання судами нікчемними правочинів недійсними не вимагається. За наявності відповідних обставин предметом розгляду та дослідження є податкові наслідки вчинення відповідних дій без урахування наявності цивільно-правового договору та реальність господарських операцій, як підстава виникнення права на формування платником податку своїх даних податкового обліку.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону, чинного на час розгляду і вирішення справи) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У разі надання податковим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував суми валових витрат та/або податкового кредиту, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону, чинного на час розгляду і вирішення справи), згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 цього Кодексу.

Відсутність відповідних доказів може бути підставою для відмови в задоволенні позову про скасування податкового повідомлення-рішення як протиправного, прийнятого контролюючим органом з підстав формування платником податків даних свого податкового обліку за наслідками фіктивних господарських операцій.

У ході судового розгляду позивач не надав належних та допустимих доказів проти наданих податковим органом доказів, що спростовують достовірність даних податкового обліку платника податків, а також витребувані судом, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Надані позивачем на підтвердження реальності господарських операцій із контрагентом первинні документи суди першої та апеляційної інстанцій правильно не прийняли до уваги як такі, що підтверджують реальність операцій, а саме: заявка на отримання нафтопродуктів від 26.10.2012 передбачає відвантаження дизельного палива 29.10.2013, тоді як взаємовідносини між товариством та його контрагентом декларуються у 2012 році; згідно з умовами договору на постачання нафтопродуктів від 06.08.2012 № №060912 Укр-1 (пункт 5.2) постачальник поставляє замовлений товар в місце, вказане у заявці покупця, проте такого місця у заявці не зазначено; у ТТН на відпуск нафтопродуктів від 29.10.2012 №65 зазначена довіреність від 22.10.2012 № 160, видана на водія автопідприємства ТОВ "Стінг" - ОСОБА_3, згідно з журналом реєстрації довіреностей за 2012-2013 роки така довіреність видана керівнику Фірми "Титан" - ОСОБА_4, при цьому оглянутий в судовому засіданні оригінал журналу видачі довіреностей щодо записів довіреності під №160 містить виправлення - попередні виправлені коректором, поверх яких нанесено нові записи; в ТТН також всупереч положень Інструкції "Про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України" затвердженої наказом Мінпаливенерго України, Мінтрансзв'язку України, Мінекономіки України, Держспоживстандарту України від 20.05.2008 №281/171/578/155 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.09.2009 за №805/15496, не зазначено номер резервуара, відсутні дата і час виїзду з підприємства-вантажовідправника, дата і час прибуття до вантажоодержувача, дата і час виїзду від вантажоодержувача, та відсутні дані довіреністі на особу, що прийняла товар; у видатковій накладній від 29.10.2012 №65 зазначене місце складання документу - м. Київ, а в ТТН на відпуск нафтопродуктів (нафти) від 29.10.2012 №65 місце складання - м. Львів; акти зливу дизельного палива у резервуар ні під час судового засіданні, ні під час проведення перевірки позивач не надав.

Суд також надав правову оцінку щодо зазначення в договорі поставки від 06.08.2012 номеру свідоцтва платника ПДВ ТОВ "Укрпетролеумм", який був присвоєний такому підприємству тільки 01.09.2012, та запереченням його керівника щодо реєстрації даної юридичної особи та причетності до ведення цим суб'єктом господарській діяльності, що свідчить про фіктивність ТОВ "Укрпетролеумм" та господарських операцій із цим контрагентом.

Крім того, у пункті 65 рішення Європейського суду з прав людини "Булвес АД" проти Болгарії" від 22.01.2009, заява №3991/03, зазначено, що загальні інтереси спільноти полягають у підтриманні фінансової стабільності системи оподаткування ПДВ разом із її сукупністю нормам щодо нарахування ПДВ до сплати, податкових пільг, податкового кредиту та відшкодування ПДВ. Основними елементами підтримання такої стабільності слід визнати повне і своєчасне виконання усіма платниками ПДВ своїх зобов'язань щодо декларування та сплати ПДВ та, в кінцевому результаті, запобігання будь-яких видів шахрайських зловживань у вказаній системі. Щодо цього Суд визнає, що необхідно покладати край спробам зловживання у сфері оподаткування і що з метою попередження таких зловживань може бути розумним передбачати у національному законодавстві вимоги особливої обачливості для платників ПДВ.

Отже, суди надали належну оцінку зібраних у справі доказів у їх сукупності, яка відповідає правилам оцінки доказів, встановленим нормами 86 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону, чинного на час розгляду і вирішення справи), та дійшли обґрунтованого висновку про безпідставність формування товариством своїх даних податкового обліку на підставі первинних документів, складених за участі ТОВ "Укрпетролеумм", та законність податкових повідомлень-рішень, з приводу правомірності яких виник спір.

Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись пунктом 1 частини 1 статті 349, статті 350, частинами 1, 5 статті 355, статтями 356, 359, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Виробничо-комерційної фірми у формі товариства з обмеженою відповідальністю "Титан" залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 05.03.2014 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.11.2015 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна

В.В. Хохуляк ,

Судді Верховного Суду