Справа № 743/621/19
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 743/621/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Василенка Я.М.

За участю секретаря: Івченка М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу представника громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4 - адвоката Калайди Олени Ігорівни на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 квітня 2019 року, суддя Сташків В.Б., у справі за адміністративним позовом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4 про затримання з метою ідентифікації, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства,-

У С Т А Н О В И Л А:

Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області звернулось до Ріпкинського районного суду Чернігівської області з адміністративним позовом до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4, в якому просило винести рішення про затримання з метою ідентифікації, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на 6 місяців, та виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 серпня 2018 року в частині примусово видворяли за межі України громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 квітня 2019 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4 - адвокат Калайда Олена Ігорівна подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Згідно з частиною 2 статті 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки учасники справи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 08 серпня 2018 року у ході проведення профілактичних заходів з виявлення іноземців та осіб без громадянства, які нелегально перебувають на території України, співробітниками Національної поліції за адресою: м. Київ, вул. Електротехнічна, 2, був виявлений громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який знаходиться в Україні без наявних законних підстав та документів, які б надавали право законного перебування його на території України.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 серпня 2018 року примусово видворено громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України та затримано громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з поміщенням його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк, необхідний для забезпечення примусового видворення за межі України, але не більше як на шість місяців;

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2018 року було скасовано рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 серпня 2018 року та відмовлено в повному обсязі у задоволенні позову.

03 квітня 2019 року в м. Києві по вул. Петропавлівська, 11 було виявлено громадянина Республіки Народної Бангладеш ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який не має документів, що посвідчують його особу, який перебуває на території України без документів, які дають право законно перебувати в Україні, який не має законного джерела існування, родинних зв'язків в Україні.

Згідно протоколу № 000447 про адміністративне затримання від 03 квітня 2019 року, складеного уповноваженими особами Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, громадянина Республіки Народної Бангладеш ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, було піддано адміністративному затриманню, на підставі ч. 2 ст. 263 КУпАП, для з'ясування причин та обставин правопорушення та ідентифікації особи.

Рішенням уповноваженої особи Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 03 квітня 2019 року громадянина Республіки Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, поміщено до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства для підготовки адміністративного позову та в подальшому для виконання рішення про примусове видворення.

З урахуванням вищенаведеного, позивач звернувся до суду із позовом про затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України з метою ідентифікації строком на шість місяців та примусове видворення за межі території України.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, не має жодних документів, законних джерела існування, власності, та родинних зв'язків на території України, наявність у нього бажання повернутись на батьківщину, відсутність бажання звернутися до ДМС з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню, а відповідач підлягає затриманню з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України і примусовому видворенню за межі держави Україна.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" №3773-VI від 22.09.2011 року (далі - Закон №3773-VI).

За приписами частини 1 статті 26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч.5 ст. 26 Закону №3773-VI).

Статтею 30 Закону визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Зі змісту вказаних норми слідує, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини:

1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення;

2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Отже, аналіз наведених положень у їх системному взаємозв'язку свідчить про те, що примусовому видворенню іноземця в країну походження передує обов'язок державної міграційної служби прийняти рішення про примусове повернення іноземця та надання йому строку для добровільного виконання рішення, який не може перевищувати 30 днів. Лише у разі невиконання іноземцем у добровільному порядку рішення про примусове повернення, міграційна служба має право затримати останнього з метою забезпечення його видворення.

Колегією суддів встановлено, що рішення про примусове повернення стосовно відповідача не приймалось, а відтак, зважаючи на відсутність прийняття попереднього рішення органом міграційної служби про примусове повернення відповідача, у суду відсутні повноваження на примусове видворення іноземця чи особи без громадянства до прийняття компетентним органом щодо останнього рішення про примусове повернення та ухиленні цієї особи від виконання рішення при примусовому поверненні або наявність підстав вважати, що така особа ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції не досліджено в повному обсязі наявні в матеріалах справи докази, не надано їм належної оцінки, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 частини першої ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі.

У відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процессуального права.

Отже, оскільки судом першої інстанції було порушено норми матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню та ухвалення нового рішення про відмову у адоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 250, 288, 289, 308, 310, 313, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4 - адвоката Калайди Олени Ігорівни задовольнити.

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 квітня 2019 року скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4 про затримання з метою ідентифікації, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Василенко Я.М.