Справа № 9901/930/18
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2019-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

15 квітня 2019 року

Київ

справа №9901/930/18

адміністративне провадження №П/9901/930/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Гончарової І.А.,

суддів Бившевої Л.І., Олендера І.Я., Шипуліної Т.М., Ханової Р.Ф.,

за участю секретаря судового засідання - Калініна О.С.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Петренко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції адміністративну справу № 9901/930/18 за позовом ОСОБА_3 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

І. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

28 листопада 2018 року ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3, позивач) звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовною заявою до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія, відповідач), в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення ВККС від 25 жовтня 2018 року про відмову ОСОБА_3 у допуску до складення кваліфікаційного іспиту повторно;

- зобов'язати ВККС допустити ОСОБА_3 до складання кваліфікаційного іспиту повторно з метою відновлення порушеного права.

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА

Позивач вважає оскаржуване рішення ВККС протиправним, прийнятим з порушенням норм діючого законодавства. В обґрунтування своєї позиції позивач зазначив наступні доводи.

12 листопада 2012 року рішенням Комісії № 1598/пп-12 затверджено результати кваліфікаційного іспиту та включено позивача до списку кандидатів на посаду судді вперше, що не склали кваліфікаційний іспит. По спливу однорічного строку такі іспити Комісією не проводилися до 29-31 жовтня 2018 року, тому, на думку позивача, за приписами законодавства наявні всі необхідні та достатні підстави для допуску його до повторного складання кваліфікаційного іспиту, призначеного на вказану дату.

При цьому, позивач вказує, що вимоги до особи - кандидата на посаду судді, які визначають його право бути допущеними до складення кваліфікаційного іспиту повторно, Положенням про складення кваліфікаційного іспиту та методику оцінювання кандидатів на посаду судді, затвердженого рішенням ВККС від 03 жовтня 2018 року № 211/зп-18 (зі змінами, внесеними рішенням ВККС від 08 жовтня 2018 року № 221/зп-18), не встановлюються, а передбачаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Позивач зазначає, що Комісія, на порушення пунктів 7, 8 розділу III Положення, не повідомила його про дату, час і місце розгляду питання щодо допуску до складення кваліфікаційного іспиту, чим порушила право позивача взяти участь у відповідному засіданні Комісії.

Крім того, як вважає позивач, Комісією порушено також вимоги статті 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та статті 57 Конституції України, оскільки не оприлюднено рішення про відмову у допуску до складення кваліфікаційного іспиту повторно у порядку та строки, визначені законодавством.

У свою чергу, відповідач проти позову заперечує та просить відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Відповідач стверджує, що рішення Комісії від 25 жовтня 2018 року № 522/дс-18 є вмотивованим та містить законодавчо визначені підстави для його ухвалення (строк дійсності результатів кваліфікаційного іспиту ОСОБА_3, складеного у вересні 2012 року, станом на день його звернення, 19 жовтня 2018 року, до Комісії із заявою про допуск до складення кваліфікаційного повторного іспиту, сплинув).

Таким чином, на думку відповідача, при прийнятті спірного рішення Комісія діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, зокрема відповідно до вимог частини шостої статті 78 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та підпункту 3 пункту 1, абзацу другого пункту 1 розділу ІІІ Положення про складення кваліфікаційного іспиту та методику оцінювання кандидатів на посаду судді.

Доводи ОСОБА_3 про порушення Комісією його права на участь у засіданні, на якому розглядалась заява останнього про допуск до складення кваліфікаційного іспиту повторно, відповідач вважає безпідставними, оскільки Законом України «Про судоустрій і статус суддів» не передбачений обов'язок секретаріату Комісії персонально повідомляти кандидатів про дату, час і місце проведення засідання Комісії на етапі розгляду поданих кандидатом документів. До того ж з огляду на сплив строку дійсності результатів складеного ОСОБА_3 кваліфікаційного іспиту на день його звернення до Комісії, то явка позивача на засідання Комісії 25 жовтня 2018 року, на якому розглядалась його заява про допуск до складення кваліфікаційного іспиту повторно, та особиста присутність на такому засіданні чи надання ним відповідних пояснень жодним чином не вплинула б на прийняття Комісією рішення.

З огляду на зазначене, Комісія вважає, що позивачем жодним чином не доведено порушення відповідачем його прав.

ІІІ. КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 листопада 2018 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів Верховного Суду: Гончарова І.А. (суддя-доповідач), Бившева Л.І., Олендер І.Я., Шипуліна Т.М., Ханова Р.Ф.

Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі № 9901/930/18 за позовом ОСОБА_3 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін на 17 грудня 2018 року.

Судові засідання у справі, призначені на 17 грудня 2018 року та в подальшому на 11 лютого 2019 року відкладалися за обґрунтованими клопотаннями представника позивача у зв'язку з його неможливістю прибути в судові засідання через участь у судових засіданнях, призначених на вказані дати, в інших справах.

18 березня 2019 року від представника відповідача надійшло до Суду клопотання про неможливість прибути в судове засідання, призначене на вказану дату, через участь у судовому засіданні в іншій справі.

Крім того, 18 березня 2019 року до Суду надійшло також клопотання представника позивача, в якому він просив призначити судове засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2019 року задоволено клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, судове засідання у справі призначено на 15 квітня 2019 року.

У судовому засіданні, яке відбулося в режимі відеоконференції 15 квітня 2019 року, представник позивача підтримав позовні вимоги та просив Суд задовольнити позов.

Відповідач заперечив проти задоволення позову, посилаючись на доводи, викладені у відзиві.

IV. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ, ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами у межах заявлених позовних вимог, колегія суддів встановила наступне.

28 березня 2012 року Вища кваліфікаційна комісія суддів України своїм рішенням №16/пп-12 оголосила про проведення добору кандидатів на посаду судді вперше з урахуванням прогнозованої кількості в 724 вакантні посади судді у місцевих судах загальної юрисдикції. Позивач брав участь у зазначеному доборі без проходження спеціальної підготовки.

Згідно з рішенням Комісії від 12 листопада 2012 року 60 балів є достатньою кількістю балів для визнання кандидатів на посаду судді вперше такими, які успішно склали кваліфікаційний іспит.

Рішенням Комісії від 12 листопада 2012 року № 1598/пп-12 затверджено результати кваліфікаційного іспиту, складеного 11, 19 та 20 вересня 2012 року під час процедури оголошеного рішенням Комісії від 28 березня 2012 року № 16/пп-12 добору та, зокрема, встановлено, що ОСОБА_3 набрав 55,5 балів, у зв'язку з чим його визнано таким, що не склав кваліфікаційний іспит.

03 квітня 2017 року Комісія рішенням № 28/зп-17 оголосила добір кандидатів на посаду судді місцевого суду з урахуванням 600 прогнозованих вакантних посад суддів місцевого суду.

08 жовтня 2018 року на підставі рішення № 220/зп-18 Комісія оголосила про складення кваліфікаційного іспиту у межах процедури добору кандидатів на посаду судді місцевого суду, оголошеного Комісією 03 квітня 2017 року.

19 жовтня 2018 року позивач звернувся до Комісії із заявою про допуск до складення кваліфікаційного повторного іспиту як особа, яка відповідає вимогам до посади судді місцевого суду та має намір бути рекомендованою для призначення на відповідну посаду. До заяви ОСОБА_3 долучив відповідні документи.

Розглянувши подані позивачем документи, Комісія дійшла висновку про відмову йому у допуску до складення кваліфікаційного повторного іспиту з огляду на те, що результати кваліфікаційного іспиту, складеного ним у вересні 2012 року, станом на день звернення (19 жовтня 2018 року) вже є недійсними, про що прийняла відповідне рішення від 25 жовтня 2018 року № 522/дс-18.

Не погодившись із вказаним рішенням Комісії, ОСОБА_3 звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

V. ДЖЕРЕЛА ПРАВА

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 93 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» визначено повноваження Комісії, до яких належить, зокрема, проведення добору кандидатів для призначення на посаду судді, у тому числі організація проведення щодо них спеціальної перевірки відповідно до закону та прийняття кваліфікаційного іспиту.

Відповідно до частини восьмої статті 78 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», особа, яка не склала кваліфікаційний іспит, може бути допущена до складення такого іспиту повторно не раніше ніж через рік. Особа, яка не склала кваліфікаційний іспит повторно, може бути допущена до наступного іспиту не раніш як через два роки.

Аналогічні за змістом положення були передбачені і в частині сьомій статті 70 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI.

Згідно з частиною п'ятою статті 78 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у чинній редакції) порядок складення кваліфікаційного іспиту, методика оцінювання кандидатів визначаються положенням, що затверджується Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.

Так, рішенням Комісії від 03 жовтня 2018 року № 211/зп-18 затверджено Положення про складення кваліфікаційного іспиту та методику оцінювання кандидатів на посаду судді (далі - Положення).

Відповідно до підпункту 3 пункту 1, абзацу другого пункту 1 розділу III Положення (зі змінами, внесеними рішенням Комісії від 08 жовтня 2018 року № 211/зп-18) до складення іспиту допускаються особи, які відповідно до Закону мають право бути допущеними до складення іспиту повторно.

При цьому, особою, яка відповідно до Закону має право бути допущеною до складення іспиту повторно є особа, яка успішно пройшла спеціальну підготовку, відповідає вимогам до посади судді місцевого суду, однак не склала іспиту. Таку особу може бути допущено Комісією до складення іспиту повторно не раніше ніж через рік з дня затвердження його результатів та впродовж строку їх дійсності.

Частиною шостою статті 78 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що результати кваліфікаційного іспиту дійсні протягом трьох років з дня складення іспиту (вказана норма кореспондуються з частиною шостою статті 70 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI).

Відповідно до пункту 8 розділу I Положення оголошення про складення іспиту розміщується на офіційному веб-сайті Комісії не пізніш як за 20 календарних днів до його проведення. У повідомленні зазначається період проведення іспиту, а також вказується термін подання до Комісії документів особами, які відповідно до Закону мають право бути допущеними до складення іспиту повторно та наступного іспиту, для вирішення Комісією питання про допуск цих осіб до іспиту, а також термін подання до Комісії учасниками іспиту заяв про допуск до виконання практичного завдання за відповідними спеціалізаціями.

За правилами пункту 8 розділу ІІІ Положення повідомлення про дату, час і місце розгляду питання щодо допуску особи до складення іспиту розміщується на офіційному веб-сайті Комісії не пізніш як за десять днів до визначеної дати. Особа, стосовно якої розглядається питання щодо допуску до складення іспиту, має право брати участь у відповідному засіданні Комісії. Неявка особи на таке засідання не перешкоджає розгляду Комісією відповідного питання та ухвалення рішення, крім випадку коли явка такої особи визнана обов'язковою.

V. ОЦІНКА СУДУ

Перевіривши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Суд дійшов таких висновків.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 звернувся до Комісії із заявою про допуск до складення кваліфікаційного іспиту, оголошеного рішенням Комісії від 08 жовтня 2018 року № 220/зп-18, як особа, яка має право бути допущеною до складення іспиту повторно, тобто згідно з підпунктом 3 пункту 1 Положення.

Системний аналіз змісту вищенаведених норм Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Положення дає підстави для висновку, що особи, які претендують бути допущеними до складення іспиту повторно повинні відповідати певним вимогам, а саме: успішно пройти спеціальну підготовку; відповідати вимогам до посади судді місцевого суду; звернутися із заявою про допуск до складення кваліфікаційного повторного іспиту протягом трьох років з дня складення первинного іспиту.

Судом встановлено, що позивач у вересні 2012 року склав кваліфікаційний іспит та набрав 55,5 балів (60 балів є мінімально допустимою кількістю балів для визнання кандидатів на посаду судді вперше такими, які успішно склали кваліфікаційний іспит), результати якого затверджено рішенням Комісії від 12 листопада 2012 року №1598/пп-12.

Тобто звернення позивача до Комісії із заявою про допуск до складення кваліфікаційного повторного іспиту відбулося вже за межами строку дійсності результатів кваліфікаційного іспиту, складеного позивачем вперше у вересні 2012 року.

Відтак, Комісія правомірно відмовила ОСОБА_3 у допуску до складення кваліфікаційного іспиту як особі, яка має право бути допущеною до складення іспиту повторно.

При цьому, посилання позивача на те, що по спливу однорічного строку такі іспити Комісією не проводилися до 29-31 жовтня 2018 року, тому у ОСОБА_3 за приписами законодавства наявні всі необхідні та достатні підстави для отримання допуску до повторного складання кваліфікаційного іспиту, призначеного на вказану дату, колегія суддів не бере до уваги.

Так, частиною восьмою статті 78 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та пунктом 1 Положення передбачено застереження для особи, яка не склала кваліфікаційний іспит, бути допущеною до складення такого іспиту повторно не раніше ніж через рік.

Водночас положення вказаних норм жодним чином не зобов'язують Комісію провести кваліфікаційний іспит повторно протягом року для особи, яка не склала його вперше.

Щодо доводів позивача про порушення Комісією пунктів 7, 8 розділу III Положення в частині неповідомлення його про дату, час і місце розгляду питання щодо допуску до складення кваліфікаційного іспиту, то Суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 08 жовтня 2018 року Комісія розмістила на своєму офіційному веб-сайті оголошення про складення іспиту, що узгоджується з вимогами пункту 8 розділу І Положення.

Між тим, доказів розміщення на своєму офіційному веб-сайті оголошення про дату, час і місце розгляду питання щодо допуску до складення кваліфікаційного іспиту Комісія не надала.

За таких обставин, Суд погоджується з тим фактом, що відповідачем порушено приписи пункту 8 розділу ІІІ Положення в частині неповідомлення ОСОБА_3 про дату, час і місце розгляду питання щодо допуску його до складення кваліфікаційного іспиту, однак вказане порушення є формальним у даному випадку та не призвело до прийняття Комісією неправильного по суті рішення.

До того ж з огляду на встановлені Комісією на підставі поданих позивачем документів підстав для відмови ОСОБА_3 у допуску до складення кваліфікаційного іспиту повторно, його явка не зумовила б прийняття іншого рішення.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач також зазначив, що оскаржуване рішення порушує його право на працю та розвитку своєї особистості, гарантованого Конституцією України.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що у зв'язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Судовий захист не може розповсюджуватися на майбутнє можливе порушення прав, оскільки спрямований на захист конкретних уже порушених прав особи, яка звертається до суду.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення саме порушеного права.

Разом з тим, у рамках даної справи встановлено, що оскаржуване рішення Комісії від 25 жовтня 2018 року № 522/дс-18, яким відмовлено ОСОБА_3 у допуску до складення кваліфікаційного іспиту повторно, стосується прав позивача саме як кандидата на посаду судді місцевого суду в рамках оголошеного відповідачем добору.

Відповідно, враховуючи ту обставину, що оголошений Комісією добір кандидатів на посади суддів на момент вирішення даної справи закінчений, колегія суддів дійшла висновку, що скасування рішення Комісії від 25 жовтня 2018 року № 522/дс-18, яким відмовлено ОСОБА_3 у допуску до складення кваліфікаційного іспиту повторно, не дозволить ефективно захистити права позивача, що, в свою чергу, суперечитиме завданням адміністративного судочинства.

Крім того, суд звертає увагу, що оскаржуване рішення ніяким чином не створює прав та обов'язків для позивача як для приватної особи та не позбавляє ОСОБА_3 в майбутньому можливості брати участь у відборі на посаду судді місцевого суду, а його скасування не буде мати жодних юридично значимих наслідків для позивача.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

За правилами статті 139 КАС України понесені позивачем витрати у виді судового збору за подання цього позову відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 2, 22, 241-246, 250, 255, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення від 25 жовтня 2018 року та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення буде складено 22 квітня 2019 року.

Головуючий суддя І.А. Гончарова

Судді Л.І. Бившева

І.Я. Олендер

Т.М. Шипуліна

Р.Ф. Ханова