Справа № 1.380.2019.000888
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2019-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/3251/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Іщук Л. П.,

суддів Онишкевича Т. В., Шевчук С. М.,

за участю секретаря судового засідання Джули В. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Львівського окружного адміністративного суду від 01 березня 2019 року про відмову у відкритті провадження у справі № 1.380.2019.000888 (ухвала постановлена суддею Гавдиком З. В. у м. Львові) за позовом ОСОБА_1 до Територіального сервісного центру № 4645 Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального сервісного центру № 4645 Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області (далі Територіальний сервісний центр № 4645), в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в реєстрації транспортного засобу ГАЗ 66-05, 1983 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , зобов`язати відповідача зареєструвати за ним вказаний транспортний засіб.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 01 березня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки за своїм характером цей спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, так як оскаржуються виключно владні, управлінські рішення та дії відповідача, який в межах спірних правовідносин діяв як суб`єкт владних повноважень. Зазначає, що у спірних правовідносинах відсутній спір про право, оскільки транспортний засіб, який він просив зареєструвати, є його власністю, а інших осіб, які б претендували на вказане рухоме майно, немає.

Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому покликається на законність і обґрунтованість ухвали судді суду першої інстанції, просить залишити її без змін.

В судовому засіданні позивач підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, покликаючись на викладені в ній доводи.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти вимог апеляційної скарги, покликаючись на те, що оскаржуване судове рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 07 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Територіального сервісного центру № 4645 із заявою про реєстрацію транспортного засобу ГАЗ 66-05, 1983 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , який був придбаний у військової частини НОМЕР_3 на підставі довідки-рахунку від 13 липня 2005 року серії НОМЕР_4 .

В реєстрації транспортного засобу позивачу було відмовлено з покликанням на постанову Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» (далі Порядок № 1388).

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суддя суду першої інстанції виходив з того, що спір, який виник між сторонами, є приватно-правовим, оскільки заявлені позивачем вимоги спрямовані на захист особистого майнового інтересу щодо володіння, користування та розпорядження власним транспортним засобом.

Апеляційний суд вважає, що такий висновок зроблений без належного з`ясування підстав та предмету позову з огляду на наступне.

Підстави та порядок відмови у відкритті провадження в адміністративній справі визначені статтею 170 Кодексу адміністративного судочинства України. Зокрема, відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. В свою чергу, публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що при визначенні предметної юрисдикції справи суд має виходити із суті права/інтересу, за захистом якого суб`єкт публічного права звертається до суду, та мети звернення з позовом, оскільки саме такі критерії розмежування належності спору до тієї чи іншої юрисдикції дають змогу найбільш ефективно захистити порушене право позивача, аніж розмежування юрисдикції виключно на підставі участі у спорі суб`єкта владних повноважень.

При цьому, визначальною ознакою приватноправових відносин є наявність майнового чи особистого немайнового інтересу. Оспорювані або невизнані майнові права та інтереси підлягають захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення такого права або інтересу призвели дії суб`єкта владних повноважень при виконанні ним владних управлінських функцій.

Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 815/1121/17.

У справі, що розглядається, спір виник у зв`язку з відмовою суб`єкта владних повноважень щодо реєстрації транспортного засобу за позивачем.

Так, відповідно до статті 34 Закону України «Про дорожній рух» державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 1388 державна реєстрація транспортних засобів проводиться територіальними органами з надання сервісних послуг МВС (далі - сервісні центри МВС) з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій.

Пунктом 8 Порядку № 1388 передбачено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Не допускаються до державної реєстрації транспортні засоби з правим розташуванням керма (за винятком транспортних засобів, які були зареєстровані в підрозділах Державтоінспекції до набрання чинності Законом України "Про дорожній рух").

Таким чином, з вищенаведеного вбачається, що сервісні центри МВС уповноважені здійснювати державну реєстрацію транспортних засобів на підставі заяв власників або уповноважених представників та відповідних документів, які підлягають перевірці і звірці.

Як встановлено з матеріалів справи, позовні вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на протиправності дій Територіального сервісного центру № 4645 як суб`єкта, наділеного владними функціями здійснювати державну реєстрацію транспортних засобів, у зв`язку з недотриманням ним вимог Порядку № 1388. Тобто, зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, не дають підстав для висновку про наявність в межах спірних правовідносин спору про право. Більше того, з доданих до позовної заяви документів неможливо встановити підстави відмови йому у державній реєстрації транспортного засобу.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що приватноправовий характер спірних правовідносин у даному спорі можливо встановити лише під час розгляду справи по суті заявлених вимог, а не на стадії відкриття провадження у справі, тому висновок судді суду першої інстанції є передчасним.

Покликання судді суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі на правовий висновок Верховного Суду, викладений у справі № 340/726/15-ц, є безпідставним, адже постанова у цій справі ухвалена Верховним Судом на підставі інших фактичних обставин.

З огляду на викладене, суддя суду першої інстанції зробив передчасний та необґрунтований висновок, що позов у даній справі не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, а тому безпідставно відмовив у відкритті провадження у справі.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що суддею суду першої інстанції порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання щодо відкриття провадження у справі, що відповідно до статті 320 Кодексу адміністративного судочинства України, є підставою для скасування ухвали судді та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 312, 313, 320, 321, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу судді Львівського окружного адміністративного суду від 01 березня 2019 року про відмову у відкритті провадження у справі № 1.380.2019.000888 скасувати, а справу № 1.380.2019.000888 направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді Т. В. Онишкевич
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 24 квітня 2019 року.