Справа № 2а-18554/10/2670
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 квітня 2019 року № 2а-18554/10/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Григоровича П.О., розглянув в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АТ Каргілл»

до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління

ДФС у м. Києві

треті особи Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби

Головне управління ДФС у м. Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АТ Каргілл» (надалі - позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва Державної податкової служби про скасування податкових повідомлень - рішень від 29 листопада 2010 року №/0, №/0.

Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 22 лютого 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2012 року, в позові ТОВ «АТ Каргілл» відмовив повністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07 червня 2017 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2012 року у справі № 2а-18554/10/2670 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Як вбачається зі змісту мотивувальної частини ухвали Вищого адміністративного суду України, підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляду стала необхідність встановлення всіх обставин, яким належить давати оцінку з урахуванням усіх доказів у їх сукупності, в тому числі дослідження наявності ділової мети при вчиненні відповідних дій платника податку з придбання товару, їх обумовленість цілям господарського характеру, руху придбаного товару в подальшому у господарській діяльності, який супроводжується змінами у складі активів та/або зобов'язань платника податків.

Автоматизованою системою документообігу Окружного адміністративного суду міста Києва адміністративну справу передано на розгляд судді Григоровича П.О.

Ухвалою від 05.07.2017 прийнято адміністративну справу №2а-18554/10/2670 до провадження суддею Григоровичем П.О. та призначено до судового розгляду в судовому засіданні на 28.09.2017, яке в подальшому неодноразово відкладалось з метою отримання додаткових доказів для правильного вирішення спору по суті заявлених позовних вимог.

Протокольними ухвалами суду, проголошеними без виходу до нарадчої кімнати здійснено процесуальне правонаступництво та замінено первинного відповідача на Державну податкову інспекцію у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві, а також залучено до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби та Головне управління ДФС у м. Києві, враховуючи положення ст.191, 193 Податкового кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі та зазначає, що не погоджується з висновками Акта перевірки щодо порушення позивачем відповідних положень Податкового кодексу України, оскільки висновки відповідача за наслідками проведеної перевірки щодо порушень позивачем положень Податкового кодексу України при визначенні суми ПДВ є хибними, базуються виключно на суб'єктивних припущеннях перевіряючих, які не мають підтвердження належними доказами.

Представники відповідача та третіх осіб проти позову заперечують, посилаючись на те, що під час проведення перевірки встановлено господарські взаємовідносини позивача з підприємствами, які на думку контролюючого органу, маю ознаки фіктивності. А тому, правочини, що укладені між позивачем та контрагентом є такими, що не мали на меті настання реальних наслідків, а у позивача відсутнє законне право на віднесення сум по спірним правовідносинам до податкового кредиту. За таких обставин, відповідач та треті особи просять суд в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Справа розглянута в порядку письмового провадження у відповідності до положень ч.3 ст.194 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції від 15.12.2017).

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

На підставі Акту перевірки від 19.11.2010 року №178/07-03/20010397 ДПІ у Печерському районі м. Києва винесено податкові повідомлення -рішення від 29.11.2010 року:

- № /0, яким позивачу за порушення пп.7.4.1, 7.4.5 Закону України «Про податок на додану вартість» зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в загальній сумі 1 811 834 грн;

- №/0, яким позивачу за порушення пп.7.4.1, 7.4.5 Закону України «Про податок на додану вартість» збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на додану вартість» всього в сумі 368 550 грн, в т.ч. за основним платежем в сумі 245 700 грн, штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 122 850 грн.

Як вбачається з акта перевірки та письмових заперечень відповідача, зменшення суми бюджетного відшкодування, збільшення суми грошового зобов'язання та застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій, ґрунтується на обставинах безтоварності господарських операцій між позивачем і ТОВ «Судносервіс» на загальну суму 1 811 834 грн, а також між позивачем і ТОВ «Агрокрок» на загальну суму 245 700 грн.

Безтоварність господарських операцій, в свою чергу, ґрунтується виключно на обставинах порушення норм податкового законодавства контрагентами контрагентів позивача, тобто особами, з яким позивач в господарські взаємовідносини не вступав.

Інших обставин завищення податкового кредиту акт перевірки в собі не містить.

Не погоджуючись з обґрунтованістю зазначених доводів контролюючого органу та, як наслідок, правомірністю податкових повідомлень-рішень, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши за правилами ст. 90 КАС України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Чинне законодавство України не містить в собі визначення поняття «безтоварність» (господарської операції).

Разом з тим, Закон України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» пов'язує господарську операцію не з самим по собі фактом підписання цивільно-правової угоди (договору), а з безпосереднім фактом руху активів платника податків та рухом його коштів. Відтак, для того, щоб господарська операція вважалася законною, необхідною умовою є реальність її виконання, тобто пов'язаність змісту та обсягу господарської операції, що відображена в первинних документах з рухом товару, наданням послуг, виконанням робіт.

Укладення правочину має бути передумовою фактичного досягнення тих цілей, на настання яких він спрямований. Згідно статті 234 Цивільного кодексу України угода, яка не спрямована на настання реальних правових наслідків є фіктивною. Отже, вбачається за можливе прийти до висновку, що фіктивна і «безтоварна операція» є тотожними поняттями.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 Кримінального кодексу України фіктивне підприємництво це створення або придбання суб'єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконної діяльності або здійснення видів діяльності, щодо яких є заборона.

Стаття 205 Кримінального кодексу України встановлює відповідальність за дії, які з зовнішнього боку є цілком легальними. При цьому, ключовою характеристикою виступає змістовний момент, а саме фіктивність - відсутність у осіб, які стоять за створеним або придбаним суб'єктом підприємництва, справжнього наміру здійснювати діяльність, зафіксовану в установчих документах і пов'язану з виробництвом товарів, виконанням робіт або наданням послуг. Зазначені особи мають на меті інше - прикриваючись юридичною особою, вони прагнуть приховати свою незаконну діяльність.

Частиною 2 ст. 74 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України саме вирок суду в кримінальній справі, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

За змістом ч.6 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до буквального тлумачення зазначеної норми, преюдиційними обставинами, що звільнені від доказування, є обставини, встановлені безпосередньо: 1) вироком у кримінальній справі, ухвалою про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності; 2) або постановою про адміністративний проступок.

За таких обставин, висновки, в даному випадку, відсутності об'єктів оподаткування ПДВ, до яких прийшов контролюючий орган через призму ознак фіктивності діяльності контрагентів позивача, яка (фіктивність), встановлена в акті перевірки з огляду на порушення норм податкового законодавства особами, з яким позивач у взаємовідносини не вступав, не сприймаються судом, як преюдиційна обставина, відповідно до частини 6 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, акт перевірки не містить в собі інформації про існування вироку та/або ухвали про закриття кримінального провадження, які набрали законної сили та якими б посадових осіб контрагентів позивача або безпосередньо посадових осіб позивача, було визнано винними у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 205, 212 КК України, або звільнено від кримінальної відповідальності за нереабілітуючих обставин.

В той же час, як вбачається з акту перевірки, контролюючим органом було детально здійснено аналіз змісту та обсягу господарських операцій між позивачем і спірними контрагентами, що вказані в наданих позивачем до перевірки договорах, видаткових накладних, податкових накладних (а.с.45-52 том 1).

Жодних зауважень до належності та повноти наданих до перевірки документів акт перевірки в собі не містить.

Аналогічні документи по взаємовідносинам з ТОВ «Судносервіс», ТОВ «Агрокрок» долучено позивачем до матеріалів справи.

Проаналізувавши надані до матеріалів справи документи, судом встановлено, що між позивачем та ТОВ «Судносервіс» укладено наступні договори поставки насіння соняшника 2009 року врожаю українського походження (далі також «Товар»):

- Договір поставки № CVP2453 від 15.04.2010 року ; Договір поставки № CVP00115 від 08.02.2010 року; Договір поставки № CVP00278 від 16.02.2010 року; Договір поставки № CVP00112 від 08.02.2010 року; Договір поставки № CVP00366 від 18.02.2010 року; Договір поставки № CVP00425 від 19.02.2010 року; Договір поставки № CVP00496 від 22.02.2010 року; Договір поставки № CVP00541 від 23.02.2010 року; Договір поставки № CVP00605 від 24.02.2010 року; Договір поставки № CVP00804 від 01.03.2010 року; Договір поставки № CVP02201 від 06.04.2010 року; Договір поставки № CVP02129 від 02.04.2010 року; Договір поставки № CVP02260 від 08.04.2010 року; Договір поставки № CVP02311 від 09.04.2010 року; Договір поставки № CVP02533 від 19.04.2010 року; Договір поставки № CVP02631 від 23.04.2010 року; Договір поставки № CVP01512 від 17.03.2010 року; Договір поставки № CVP01064 від 05.03.2010 року; Договір поставки № CVP01651 від 19.03.2010 року; Договір поставки № CVP01683 від 22.03.2010 року; Договір поставки № CVP01405 від 15.03.2010 року; Договір поставки № CVP01342 від 12.03.2010 року; Договір поставки № CVP01722 від 23.03.2010 року; Договір поставки № CVP01924 від 29.03.2010 року; Договір поставки № CVP01844 від 25.03.2010 року; Договір поставки № CVP99345 від 25.12.2009 року; Договір поставки № CVP99683 від 20.01.2010 року; Договір поставки № CVP99236 від 24.12.2009 року; Договір поставки № CVP99499 від 05.01.2010 року; Договір поставки № CVP99874 від 29.01.2010 року; Договір поставки № CVP99520 від 11.01.2010 року; Договір поставки № CVP99612 від 14.01.2010 року.

Також між ЗАТ «АТ Каргілл» і ТОВ «Агрокрок» укладено договір поставки насіння соняшника 2009 року врожаю українського походження № CVP93104 від 10.09.2009 року.

Виконання договорів між позивачем і ТОВ «Судносервіс» підтверджується наявними в матеріалах належним чином засвідченими копіями: рахунків-фактур, ТТН, виписок по рахунку, складських квитанцій, актів прийому-передачі, видаткових накладних, податкових накладних (а.с.4-274 том 5, а.с.4-71, 73-149, 153-231 том 6).

Виконання договорів між позивачем і ТОВ «Агрокрок» підтверджується наявними в матеріалах належним чином засвідченими копіями: видаткових та податкових накладних, складських квитанцій та виписок по рахунку (а.с.276-283 том 5, а.с.236 том 6, а.с.164 том 10).

Проаналізувавши зміст та форму ТТН, судом встановлено, що перевізні документи містять в собі інформацію про перевізника, замовника перевезення та одночасно вантажовідправника (ТОВ «Судносервіс»), вантажоодержувача (Позивача), пункти навантаження та розвантаження, вагу зерна.

Посилання відповідача на відсутність детальних адрес в ТТН судом відхиляються, враховуючи наступне.

Як передбачено п.11.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363, основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Вказані правила не передбачають обов'язковості зазначення в ТТН точної адреси складу. До того ж, форма ТТН, що міститься в додатку 7 Правил в графі «Пункт навантаження», передбачає зазначення місцезнаходження пункту навантаження, при цьому, про обов'язковість зазначення точної адреси складу не йдеться.

Стосовно якості насіння соняшника, судом встановлено, що насіння соняшника від контрагента ТОВ «Агрокрок», яке було поставлено на елеватор ДП ДАК «Хліб України Врадіївський елеватор» на умовах EXW було перевірено на якість, що підтверджується сертифікатами якості, які видані Державною хлібною інспекцією та містяться у матеріалах справи (а.с.144-231 том 11).

Насіння соняшника від контрагента ТОВ «Судносервіс», яке було поставлено на Каховську філію Позивача на умовах СРТ перевірялося на якість в пункті поставки, що передбачено п. 6.1 Договорів та підтверджується ваговими відомостями (а.с.28-209 том 9, а.с.146-233 том 11).

Обставини безпосереднього зберігання зернових підтверджуються наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями договору складського зберігання, витягу з реєстру складських документів на зерно, складських квитанцій, сертифікату відповідності послуг зі зберігання зерна та продуктів його переробки (а.с. 279, 283 том 5, а.с.116-129 том 11, а.с.15-16 том 12).

Стосовно використання позивачем придбаного насіння соняшника в рамках власної господарської діяльності, суд зазначає наступне.

ТОВ «Судносервіс» поставило 3 517,85 т. соняшника на Каховську філію Позивача у період січень-квітень 2010р. ТОВ «Агрокрок» поставило Позивачу 630,00 тон соняшника на елеватор ДП ДАК «Хліб України Врадіївськй елеватор» у вересні 2009, яке в подальшому було перевезено на Каховську філію Позивача, що підтверджується договором про надання послуг транспортно-експедиційного обслуговування, договором доручення, сертифікатами якості, товарно-транспортними накладними (а.с.130-232 том 11).

Згідно бухгалтерської довідки та виробничих звітів з переробки насіння на Каховській філії Позивача в період жовтень 2009р. та березень-травень 2010 р. було прийнято 148 676,55 т. насіння соняшника, перероблено 141 975,64 т. насіння соняшника та вироблено 62 031,01 т. соняшникової олії.

Подальший експорт олії підтверджується належним чином засвідченими копіями зовнішньо-економічних контрактів, ВМД, сертифікатів про походження товару з нотаріально посвідченими перекладами на українську мову, радіологічних сертифікатів, тощо (а.с.4-74, 192-226, 235-255, 257-288 том 10; а.с.2-49 том 14).

Разом з цим, як вже зазначалось, не прийняття до уваги вказаних документів, як належних доказів правомірності формування позивачем показників податкової звітності, обумовлено лише порушенням норм податкового законодавства третіми особами в ланцюгу постачання.

Відповідно до положень ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Оскільки в основу прийнятих ППР покладено висновки про безтоварність господарських операцій внаслідок порушенням норм податкового законодавства іншими, а ніж позивач та його прямі контрагенти особами, Окружний адміністративний суд міста Києва не вбачає за необхідне повторно детально здійснювати аналіз первинних бухгалтерських та податкових документів по кожній окремій господарській операції при взаємовідносинам позивача зі спірними контрагентами, адже, як вже зазначалось, акт перевірки жодних претензій до належності та повноти вказаних документів, в собі не містить.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що не приймаючи до уваги змісту та обсягу господарських операцій, що вказані в наданих до перевірки документах, тим самим приходячи до переконання про відсутність об'єкту оподаткування по спірним господарським операціям, контролюючий орган посилається на те, що внаслідок порушень норм податкового законодавства третіми особами, з якими позивач безпосередньо у взаємовідносини не вступав, вказані документи не спричиняють змін в бухгалтерському та податковому обліку позивача, внаслідок чого останній позбавлений законного права на віднесення сум по документам до показників податкової звітності.

Відповідно до ст. 1 розділу І Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до п.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Тобто, відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підтвердженням здійснення господарської операції є належним чином оформлені первинні документи, що містять дані про зміст господарських операцій.

Згідно з п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Так, відповідно до п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Таким чином, податкова накладна є документом, який є підставою для нарахування податкового кредиту.

Між тим, наявність податкових накладних та актів виконаних робіт, дійсно є обов'язковою обставиною для визначення правильності формування показників податкової звітності, але не вичерпною, оскільки підставою для виникнення права на податковий кредит та витрати є, зокрема, реальність господарських операцій, на підставі яких сформовано такі показники податкової звітності.

Фактичне здійснення господарських операцій підтверджується належним чином оформленими первинними документами, які повністю відповідають вимогам, встановленим статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року № 996-ХІV - містять назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, скріплені печатками контрагентів.

Суд позбавлений можливості прийняти до уваги посилання відповідача на невідповідність первинних документів вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», адже самі по собі порушення норм податкового законодавства іншими, а ніж позивач особами, не можуть бути доказом протиправної поведінки позивача.

В розумінні Закону України «Про податок на додану вартість», навіть за умови допущення попередніми постачальниками у ланцюгу постачання товару/надання послуг певних порушень податкового законодавства, дані обставини тягнуть негативні наслідки саме для таких постачальників та не впливають на право позивача (добросовісного платника податку) на віднесення відповідних сум до складу податкового кредиту та витрат.

Закон не містить в собі таких підстав для зменшення платнику податків від'ємного значення з ПДВ, як наявність розбіжностей між податковим кредитом покупця та податковими зобов'язаннями відповідача, та/або наявністю висновку посадової особи податкового органу щодо ознак «фіктивності» контрагента, а фактичність господарських операцій позивача з контрагентами підтверджується належним чином завіреними копіями доказів, що наявні в матеріалах справи.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що не прийняття до уваги змісту та обсягу господарських операцій, вказаних в наданих до перевірки документах, як наслідок, твердження про відсутність об'єктів оподаткування по спірним господарським операціям, ґрунтується виключно на припущені порушень норм податкового законодавства іншими, а ніж позивач особами, внаслідок чого, на думку контролюючого органу, первинні документи не спричиняють змін в бухгалтерському та податковому обліку позивача, а останній позбавлений законного права на віднесення сум по документам до показників податкової звітності.

При цьому, твердження суду про наявність в доводах контролюючого органу виключно припущень щодо неправомірної поведінки постачальників в ланцюгу постачання, ґрунтується на тому, що оскільки представником відповідача не надано доказів прийняття відповідних податкових повідомлень-рішень, якими б таким особам збільшувались/зменшувались суми грошових зобов'язань з ПДВ, то доводи, викладені в акті перевірки позивача, є лише думкою певної посадової особи, відповідальної за складання таких актів.

Відтак, доводи, викладені в акті перевірки спростовуються належними та допустимими доказами, що наявні в матеріалах справи, а обставини, на які посилається представник відповідача, не можуть бути достатніми підставами для визнання правочинів між позивачем та контрагентом недійсними та не можуть одночасно бути достатніми доказами «безтоварності»/неможливості фактичного здійснення господарських взаємовідносин між позивачем та контрагентами.

Частина 1 ст. 91 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Отже, за змістом зазначеної норми державна реєстрація юридичної особи є юридично значимою дією, з якою цивільне та господарське законодавство пов'язує виникнення цивільної правоздатності.

Як вбачається з пояснень позивача, а зворотного акт перевірки не містить, на момент вчинення господарських правовідносин між позивачем та контрагентом і на момент фактичного виконання даних господарських відносин, контрагент позивача, як юридична особи був внесений в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та був зареєстрованим платником податку на додану вартість.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними платниками податків (постачальниками) з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару у ланцюгу постачання від виконання податкових зобов'язань може свідчити про незаконність формування податкового кредиту/витрат, однак таких обставин в ході розгляду даної справи встановлено не було.

Вищевказана позиція Окружного адміністративного суду м. Києва узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини. Так, основним висновком у рішенні від 22.01.2009 у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» № 3991/03 Європейський суд з прав людини зазначив, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов'язаним зі сплатою податку на додану вартість, який нараховується у ланцюгу поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки до отримувача оподатковуваної податком на додану вартість поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

Відтак, приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що контролюючим органом з посиланням на належні та допустимі докази, не доведено обставин протиправного формування позивачем показників податкової звітності на підставі зазначених вище досліджених судом господарських операцій.

За таких обставин, оскаржувані податкові повідомлення-рішення не відповідають вимогам ч.2 ст.2 КАС України, внаслідок чого є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 29 листопада 2010 року №/0, №/0, складені Державною податковою інспекцією у Печерському районі міста Києва.

ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "АТ КАРГІЛЛ" (ідентифікаційний , адреса: 01601, м.Київ, ВУЛИЦЯ МЕЧНИКОВА, будинок 3).

ДЕРЖАВНА ПОДАТКОВА ІНСПЕКЦІЯ У ПЕЧЕРСЬКОМУ РАЙОНІ ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ ДФС У М.КИЄВІ (ідентифікаційний , 01011, м.Київ, ВУЛИЦЯ ЛЄСКОВА, будинок 4).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя П.О. Григорович