Справа № 226/139/17
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

24 квітня 2019 року

м. Київ

справа №226/139/17

адміністративне провадження №К/9901/45137/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мороз Л.Л.,

суддів: Гімона М.М., Бучик А.Ю.,

розглянувши у порядку попереднього розгляду у касаційній інстанції адміністративну справу № 226/139/17

за позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради Донецької області (далі - Управління соцзахисту) про визнання протиправною відмову в призначенні допомоги при народженні дитини та зобов'язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою Управління соцзахисту

на постанову Димитровського міського суду Донецької області від 16 березня 2017 року, ухвалену у складі головуючого судді Коваленко Т.О. та

ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2017 року, постановлену у складі колегії суддів: головуючого судді Чебанова О.О., суддів Сіваченка І.В., Міронової Г.М., -

ВСТАНОВИВ:

27 січня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправною відмову Управління соцзахисту у призначенні їй допомоги при народженні дитини;

- зобов'язати відповідача призначити та здійснити їй виплату такої допомоги щодо сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за її заявою від 04 липня 2016 року.

Позов представник позивача обґрунтував тим, що ОСОБА_2 є мешканкою міста Донецька і ІНФОРМАЦІЯ_1 народила сина - ОСОБА_3 У зв'язку із бойовими діями і загостренням ситуації в місті її родина була змушена залишити домівку. 04 липня 2016 року вона та її син отримали у відповідача довідки про взяття їх на облік як внутрішньо переміщених осіб. Крім того, вона звернулась до відповідача із документами про призначення допомоги при народженні дитини у відповідності до Закону України від 21 листопада 1991 року № 2811-XII «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (далі - Закон № 2811-XII), однак з моменту звернення не отримала жодної виплати. В січні 2017 року вона дізналася, що їй відмовлено у призначенні допомоги у зв'язку з тим, що вона не мешкає за місцем фактичного проживання. Позивача вважає дії відповідача щодо невиплати допомоги є незаконними, протиправними та такими, що порушують її конституційні права, оскільки нею подані всі документи, перелік яких передбачений для звернення за допомогою, дотримана процедура звернення. Додаткових документів в неї не витребовувалося, жодних листів від відповідача вона не отримувала. Закон № 2811-XII не передбачає підстав, які б надавали відповідачеві право відмовляти їй у призначенні та виплаті допомоги, спираючись на рішення міської ради або порядок призначення соціальних виплат, або за відсутністю за місцем фактичного проживання. Також не передбачено цих підстав у відмові заявникові у взятті на облік як отримувача допомоги при народженні дитини. Відмова може мати місце лише з трьох підстав: ненадання повного пакету документів, народження мертвої дитини або при зверненні до управління соціального захисту населення після спливу 12 місяців після народження дитини. Постанова Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», на яку посилається відповідач у своїй відповіді, не є Законом та не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Вона є громадянкою України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни та не може бути обмежена у праві на соціальний захист за ознакою місця проживання (перебування). Крім того, нею пред'явлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, і це є підставою для привернення позачергової уваги забезпеченню інтересів дитини.

Димитровський міський суд Донецької області постановою від 16 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2017 року, задовольнив позовні вимоги.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, керувався тим, що право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивачки за місцем проживання не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб. Тому, з урахуванням інтересів дитини та обставин, встановлених судом, позивач має право на звернення до органу соціального захисту населення за призначенням допомоги при народженні дитини та отримання цієї допомоги.

13 травня 2017 року Управління соцзахисту звернулось до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Димитровського міського суду Донецької області від 16 березня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2017 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована, зокрема, тим, що внутрішньо переміщені особи в Україні наділені спеціальним адміністративно-правовим статусом: поряд із загальними мають також спеціальні права та обов'язки, відповідно до яких, зокрема, вони мають право на отримання соціальних послуг за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи. Відтак, рішення про відмову у призначенні позивачу допомоги при народженні дитини у зв'язку із відсутністю за місцем фактичного проживання, ґрунтується на вимогах законодавства.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 19 травня 2017 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребував матеріали справи.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.

Пунктом 4 частини першої розділу VII Перехідних положень КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частини третя статті 3 КАС України).

Верховний Суд заслухав у попередньому судовому засіданні доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, та, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних постанови та ухвали судів попередніх інстанцій - без змін, з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_2 є матір'ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який народився у місті Донецьку, що підтверджується свідоцтвом про його народження (а.с. 6).

Згідно з довідкою від 04 липня 2016 року № НОМЕР_1 ОСОБА_2 структурним підрозділом з питань соціального захисту населення у м. Мирнограді Донецької області взято на облік як особу, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції (а.с. 7).

Такою ж довідкою за № від 04 липня 2016 року взято на облік і малолітню дитину позивача - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8).

За відомостями зазначених вище довідок, зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 та її дитини - АДРЕСА_3, фактичне місце проживання - АДРЕСА_1.

Як встановлено з інформації відповідача, наданій за станом на 15 березня 2017 року, позивач ОСОБА_2 з 04 липня 2016 року по теперішній час знаходиться на обліку в Управлінні соцзахисту як внутрішньо переміщена особа та занесена в Єдину інформаційну базу даних внутрішньо переміщених осіб (а.с. 58).

04 липня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до відповідача із заявою, в якій просила призначити їй допомогу при народженні дитини (а.с. 61).

Відсутність ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1, встановлена актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 28 липня 2016 року (а.с. 62). На підставі вказаного акту протоколом № 5 засідання комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 03 серпня 2016 року було визначено відмовити ОСОБА_2 у призначенні соціальної виплати (а.с. 59).

З урахуванням вищезазначеного висновку комісії відповідно до пункту 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 (далі - Порядок № 365) Управлінням соцзахисту 08 серпня 2016 року було прийняте рішення про відмову ОСОБА_2 у призначенні допомоги при народженні дитини у зв'язку з тим, що заявник не мешкає за місцем фактичного проживання (а.с. 61).

При цьому суди встановили, що у довідці № від 04 липня 2016 року адреса перебування позивача зазначена як: АДРЕСА_2, а в акті обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 28 липня 2016 року працівником відповідача перевірялась адреса: АДРЕСА_1 (а.с. 62).

Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 10 Закону 2811-XII допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Згідно зі статтею 11 Закону 2811-XII допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини.

Для призначення допомоги при народженні дитини до органу праці та соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини.

Вказані норми Закону кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач, яка є громадянкою України та має зареєстроване місце проживання на території України, народивши ІНФОРМАЦІЯ_1 сина, протягом дванадцяти місяців з дня народження дитини звернулася до відповідача за місцем реєстрації як внутрішньо переміщена особа із заявою про призначення допомоги при народженні дитини (першої). До заяви було додано копію свідоцтва про народження дитини, видане Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області (а.с. 6).

Таким чином, обґрунтованим є висновок судів попередніх інстанцій, що позивач повною мірою виконала вимоги, встановлені законодавством для ініціювання розгляду питання про призначення допомоги. Жодних повідомлень про невідповідність або неповноту поданого пакету документів відповідачем позивачеві не спрямовувалось.

Єдиною підставою для відмови в призначенні позивачу допомоги при народженні дитини стала відсутність позивача за адресою, зареєстрованою як фактичне місце проживання внутрішньо переміщеної особи.

Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що зазначена обставина не позбавляє позивача та її дитину права на отримання допомоги, з огляду на наступне.

Дійсно, відповідно до пункту 13 Порядку №365, комісія, крім підстав відмови у призначенні (відновленні) соціальної виплати, передбачених законодавством, може відмовити заявникові у призначенні (відновленні) такої виплати в разі його відсутності за фактичним місцем проживання/перебування, зазначеним у заяві про призначення (відновлення) соціальної виплати.

У той же час, як вірно зазначили суди попередніх інстанцій, підзаконний нормативно-правовий акт не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Закон № 2811-XII не містить такої підстави для відмови у призначені допомоги, як відсутність особи за фактичним місцем проживання/перебування.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Варто зазначити, що допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам.

В даному випадку відмова відповідача, в першу чергу, призводить до порушення інтересів дитини.

Враховуючи наведене, Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо наявності підстав для задоволення позову.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 02 травня 2018 року у справі № 226/318/17.

Оцінюючи наведені сторонами аргументи, Верховний Суд виходить з такого, що всі аргументи скаржника, наведені в касаційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом апеляційної інстанції, та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не зазначено.

Як зазначено у частині четвертій статті 328 КАС України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні апеляційним судом оскаржуваного рішення і погоджується з його висновками у справі, якими доводи скаржника відхилено.

Відповідно до статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд.

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради Донецької області залишити без задоволення.

Постанову Димитровського міського суду Донецької області від 16 березня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2017 року у справі № 226/139/17 - залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз

М.М. Гімон

А.Ю. Бучик ,

Судді Верховного Суду