Справа № 2а-2335/10/1370
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2019-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

23 квітня 2019 року

Київ

справа №2а-2335/10/1370

адміністративне провадження №К/9901/697/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді-доповідача: Васильєвої І.А.,

суддів: Пасічник С.С., Юрченко В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження

касаційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України «Західвійськбуд»

на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2010 (головуючий суддя: Москаль Р.М.)

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.04.2013 (головуючий суддя: Нос С.П., судді: Левицька Н.Г., Рибачук А.І.)

у справі № 2а-2335/10/1370

за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України «Західвійськбуд»

до Державної податкової інспекції у Залізничному районі м. Львова

про скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство Міністерства оборони України «Західвійськбуд» (далі - позивач, ДП) звернулося до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Залізничному районі м. Львова (далі - відповідач, ДПІ) в якому, з урахуванням уточнень до позову, просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 22.09.2009 № /0/2573 про визначення суми податкового зобов'язання зі сплати земельного податку в сумі 145819,42 грн., у тому числі: 96872,94 грн. за основним платежем та на 48946,48 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2010, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.04.2013, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на порушення судом норм ст. 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), ст. 14 Закону України «Про Збройні сили України», частини 3 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), та постановити нове рішення про задоволення позову. За доводами касаційної скарги, судами не було враховано, що позивач не є користувачем та власником земельних ділянок, за які нарахований земельний податок та більше того, ці земельні ділянки є землями Міністерства оборони України, а тому позивач звільнений від сплати земельного податку.

Відповідач не реалізував своє процесуальне право подання відзиву на касаційну скаргу.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичною підставою для донарахування у податковому обліку позивача податкового зобов'язання із земельного податку та застосування штрафних (фінансових) санкцій згідно з податковим повідомленням-рішенням, з приводу правомірності якого виник спір, стали висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки від 03.09.2009 № 1974/23-2/24308317. Згідно з висновками цього акту позивачем порушені норми ст.ст. 2, 4, 5, 13 та 14 Закону України «Про плату за землю» (далі - Закон № 2535-ХІІ) , у результаті чого занижено земельний податок на загальну суму 128134,72 грн. за 2006, 2007 та 2008 роки у зв'язку із не нарахуванням та несплатою податку за земельні ділянки, які знаходяться у м. Львові, зокрема: площею 2.4089 га по вул. Городоцькій, 224 та 0,3731 га по вул. Кульчицької, 16.

За наслідками висновків акту перевірки відповідачем стосовно позивача прийняте податкове повідомлення-рішення від 22.09.2009 № /0/2573 про визначення суми податкового зобов'язання зі сплати земельного податку в сумі 145819,42 грн., у тому числі: 96872,94 грн. за основним платежем та на 48946,48 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем на підставі листа Львівського міського управління земельних ресурсів від 15.07.2009 № 40/6/124 встановлено, що за позивачем на титулі постійного користування рахуються 2 земельні ділянки, які знаходяться у м. Львові, зокрема: площею 2.4089 га по вул. Городоцькій, 224 та 0,3731 га по вул. Кульчицької, 16. У зв'язку з не нарахуванням та несплатою позивачем земельного податку за вказані земельні ділянки відповідачем за наслідками перевірки було донараховано податкові зобов'язання.

Частиною першою ст. 2 Закону України «Про плату за землю» (Закон № 2535-ХІІ) (у редакції, чинній на час виникнення відносин, з приводу прав і обов'язків у яких виник спір) встановлено, що використання землі в Україні є платним.

Згідно з частиною першою ст. 5 цього Закону об'єктом плати за землю є земельна ділянка, а також земельна частка (пай), яка перебуває у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди.

Суб'єктом плати за землю (платником) є власник земельної ділянки, земельної частки (паю) і землекористувач, у тому числі орендар (частина друга цієї статті).

Відповідно до частини першої ст. 15 цього Закону власники землі та землекористувачі сплачують земельний податок, а також орендну плату за земельні ділянки державної та комунальної власності з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Частинами першою, другою ст. 125 ЗК (у редакції, чинній на час виникнення відносин, з приводу прав і обов'язків у яких виник спір) встановлено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Статтею 126 цього Кодексу передбачено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів Україн.

Питання переходу прав на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюється статями 120 ЗК та 377 Цивільного кодексу України (ЦК), нормами яких встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю» від 05.11.2009 N 1702-VI, який набув чинності з 10 грудня 2009 року, статтю 7 Закону України «Про оренду землі» доповнено частиною третьою, згідно з якою до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Цим самим було усунено правову неповноту в регулюванні земельних відносин при переході права власності на житловий будинок, будівлю або споруду. Однак, це не означає, що до 10.12.2009 питання щодо переходу права користування на земельну ділянку за таких обставин повинно вирішуватися інакше, ніж у порядку, встановленому ст. 377 ЦК.

Обґрунтовуючи свою правову позицію, позивач у судовому процесі звертав увагу судів на те, що вказані земельні ділянки були передані власникам будівель, які були на них побудовані.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили із того, що право власності чи право користування земельною ділянкою виникає після державної реєстрації документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, а також державної реєстрації договору оренди.

Цей висновок є наслідком порушення правил застосування норм права: перевагу було надано положенням Закону № 2535-ХІІ та ЗК (статті 125, 126), які регулюють випадки набуття права власності чи права користування на земельну ділянку як окремий об'єкт та які щодо спірних відносин є загальними. У той же час перевагу мають спеціальні норми, що регулюють випадки набуття права власності на землю чи права користування нею внаслідок придбання споруди, розміщеної на земельній ділянці, за наведених обставин, норми ст. 377 ЦК.

Такий зміст правового регулювання відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 24.12.2010 у справі за позовом ТОВ «Європа-вікно» до Калуської об'єднаної державної податкової інспекції Івано-Франківської області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення.

При цьому обставини щодо фактичного переходу прав користування на вищевказані земельні ділянки, у випадку підтвердження цих обставин - дата переходу правового титулу користування до іншого землекористувача не були встановлені при вирішенні спору, оскільки оцінка доказів у справі зроблена з порушенням норм ст. 86 КАС України. Тоді як ці обставини входять до предмету доказування при вирішенні спору про правомірність донарахованого земельного податку. На не встановлення цих обставин у судовому процесі позивач посилається у своїй касаційній скарзі.

Згідно зі ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (частини перша - третя цієї статті)

Обов'язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з'ясування обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 7, частин 4 та 5 ст. 11 КАС України (у редакції, чинній до внесення змін законом України від 03.10.2017) та закріплено також у частині 4 ст. 9 КАС України (у редакції, чинній після внесення змін законом України від 03.10.2017).

Частиною 1 ст. 242 КАС України (у редакції, чинній після внесення змін законом України від 03.10.2017) встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (частина 2 цієї статті).

Згідно з частиною 3 обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вищенаведені порушення судом першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права призвели до передчасних висновків щодо суті спору, отже рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до частини 2 ст. 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 3) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись ст. ст. 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України «Західвійськбуд» задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2010 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.04.2013 скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя:І.А. Васильєва
Судді: С.С. Пасічник
В.П. Юрченко