Справа № 265/65/17
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

24 квітня 2019 року

м. Київ

справа №265/65/17

адміністративне провадження №К/9901/21802/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мороз Л.Л.,

суддів: Гімона М.М., Бучик А.Ю.,

розглянувши у порядку попереднього розгляду у касаційній інстанції адміністративну справу № 265/65/17

за позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя Донецької області (далі - управління ПФУ), Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі - ГУ ПФУ) про визнання дій незаконними та зобов'язання видати довідку про розмір пенсії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_2

на постанову Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 лютого 2017 року, ухвалену у складі головуючого судді Козлова Д.О. та

ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року, постановлену складі колегії суддів: головуючого судді Шишова О.О., суддів Сіваченка І.В., Чебанова О.О. -

ВСТАНОВИВ:

29 грудня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, в якому просив:

- визнати незаконними дії відповідачів, які призвели до зміни його статусу, виду та розміру пенсії з 3890 грн (до липня 2011 року) на 2760 грн 64 коп.;

- зобов'язати відповідачів видати нову довідку про розмір пенсії, в якій розмір пенсії повинен становити не менш ніж 3890 грн.

Позов ОСОБА_2 обґрунтував тим, що він був незаконно переведений на отримувача пенсії інваліда І групи в сумі 2040 грн 63 коп. замість отримувача пенсії інваліда війни І групи з розміром пенсії в сумі 3890 грн. щомісяця. Вказане суперечить постанові Вищого адміністративного суду України від 16 січня 2014 року у справі № 2а-78/11. Відповідачі з липня 2011 року нараховують розмір пенсії позивачу не за положеннями закону, а на підставі обсягу бюджетного фінансування. Згідно із довідкою від 29 вересня 2016 року розмір пенсії позивача становив на червень 2011 року 3890 грн, а у липні 2011 року вже 2760 грн 64 коп. Фактично не виконуючи вказану постанову суду касаційної інстанції, представники відповідача надають довідки, де постійно зменшують суму нарахованого йому розміру пенсії за таким судовим рішенням, порушуючи надані йому пільги Законом України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» (далі - Закон №2262-ХІІ), бо позивач вважає, що має право на отримання пенсії за вказаною постановою й після липня 2011 року.

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області постановою від 08 лютого 2017 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року, відмовив у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суду першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що статус ОСОБА_2, як пенсіонера - інваліда війни І групи, не був змінений з моменту ухвалення судового рішення Вищого адміністративного суду України від 16 січня 2014 року до нині, а також не було змінено й вид пенсії, що її отримує позивач у ГУ ПФУ, а був змінений лише розмір пенсії ОСОБА_2, що він отримує за статтею 22 Закону № 2262-ХІІ, через відповідні зміни у законодавстві України, починаючи саме з 23 липня 2011 року.

03 травня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 08 лютого 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 обґрунтував, зокрема, тим, що він, як інвалід війни І групи має охоронюване законом та постановою суду касаційної інстанції від 16 січня 2014 року право на пенсію в розмірі 4-х мінімальних пенсій за віком з 01 листопада 2010 року, розмір якої складає 3890 грн.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 05 травня 2017 року прийняв до провадження вказану касаційну скаргу та витребував матеріали справи.

13 та 19 червня 2017 року від відповідачів до суду касаційної інстанції надійшли заперечення на касаційну скаргу позивача, в яких пенсійні органи просять залишити останню без задоволення, а оскаржувані ОСОБА_2 судові рішення - без змін.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.

Пунктом 4 частини першої розділу VII Перехідних положень КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частини третя статті 3 КАС України).

Касаційний адміністративний суд заслухав у попередньому судовому засіданні доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, та, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про залишення їх без задоволення, а оскаржуваної постанови та ухвали судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

У справі, яка розглядається, суди встановили, що ОСОБА_2 перебуває на обліку в ГУ ПФУ та отримує пенсію відповідно до Закону № 2262-ХІІ, що підтверджується відповіддю ГУ ПФУ від 31 жовтня 2016 року, а також підтверджується посвідченнями ОСОБА_2 від 26 липня 2001 року та 6 вересня 2011 року, де вказано, що позивач є інвалідом І групи та має пільги для ветеранів війни - інвалідів війни (а.с. 3, 4).

Постановою Вищого адміністративного Суду України від 16 січня 2014 року у справі № 2а-78/11 було зобов'язано ГУ ПФУ провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_2, як інваліду війни І групи відповідно до статті 22 Закону № 2262-ХІІ в розмірі 4-х мінімальних пенсій за віком, з 01 листопада 2010 року.

На підставі вказаної постанови суду касаційної інстанції ОСОБА_2 було проведено перерахунок пенсії з 01 листопада 2010 року по 23 липня 2011 року з врахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 06 липня 2011 року № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» (далі - постанова № 745), якою визначені розміри пенсії осіб за статтею 22 Закону № 2262-ХІІ. При цьому у відповіді ГУ ПФУ від 15 листопада 2016 року зазначено, що нараховану доплату до пенсії позивачу буде виплачено лише за умови фінансування Державного бюджету України. Те саме було зазначено й в листі управління ПФУ від 31 жовтня 2016 року (а. с. 3, 18).

Також суди встановили, що згідно розрахунку ГУ ПФУ від 11 листопада 2016 року ОСОБА_2 було проведено 29 серпня 2016 року перерахунок пенсії з 01 листопада 2010 року по 23 липня 2011 року на виконання постанови Вищого адміністративного суду України від 16 січня 2014 року, внаслідок чого позивачу було визначено доплату до пенсії в розмірі 14 679 грн 03 коп., з якої доплата до пенсії за липень 2011 року в сумі 1196 грн 07 коп., а за листопад 2010 року - червень 2011 року у розмірі 1685 грн 37 коп. Також у довідці зазначено, що ОСОБА_2 було нараховано пенсію до виплати щомісяця станом до липня 2011 року - 3726 грн, а в липні - 3236 грн 70 коп., а також виплачено за цей період у місяць - 2040,63 грн.

Відповідно до довідки від 29 вересня 2016 року ОСОБА_2 за розрахунком ГУ ПФУ було проведено нарахування доплати до пенсії за період травень - червень 2011 року в сумі 1849 грн 37 коп., а в липні 2011 року в сумі 1312 грн 45 коп. Також у довідці зазначено, що ОСОБА_2 було нараховано до виплати пенсію станом до липня 2011 року щомісяця - 3890 грн, а в липні 2011 року - 2760 грн 64 коп., а також виплачено за цей період до липня 2011 року - 2040 грн 63 коп, а в липні 2011 року - 1448 грн 19 коп. (а. с. 4).

Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 8 Закону № 2262-ХІІ виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Так статтею 22 Закону № 2262-ХІІ визначено мінімальні розміри пенсій по інвалідності.

19 червня 2011 року набрав чинності Закон України від 04 червня 2011 року № 3491-VI «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», зокрема, пунктом 7 частиною першою зазначеного Закону Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» доповнено пунктом 4, яким встановлено, що у 2011 році норми і положення,в тому числі статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону № 2262-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

Колегія суддів зазначає, що наведені положення пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» були визнані такими, що відповідають Конституції України (є конституційним) на підставі рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011.

На виконання вказаного Закону Кабінетом Міністрів України прийнята постанова №745, яка набрала законної сили 23 липня 2011 року.

Пунктом 5 постанови № 745 було установлено, що особам, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону № 2262-ХІІ мінімальний розмір пенсії, що призначається відповідно до зазначеного Закону по інвалідності для інвалідів війни з числа солдатів і матросів строкової служби I групи не може бути нижче 120 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, які втратили працездатність.

В подальшому Законами України «Про державний бюджет України на 2012 рік», «Про державний бюджет України на 2013 рік», «Про державний бюджет України на 2014 рік», «Про державний бюджет України на 2015 рік», «Про державний бюджет України на 2016 рік» та внесеними змінами до Бюджетного кодексу України було встановлено, що у 2012, 2013, 2014, 2015, 2016 роках норми і положення статті 22 Закону № 2262-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України, місцевих бюджетів, інших бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України, бюджету Фонду соціального страхування та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на відповідний бюджетний рік.

На підставі вищевикладеного колегія суддів вважає, що з 23 липня 2011 року ГУ ПФУ здійснюючи нарахування та виплату позивачу пенсії за статтею 22 Закону № 2262-ХІІ, у розмірі визначених постановою № 745 діяло правомірно.

Колегія суддів зазначає, що статус ОСОБА_2, як пенсіонера - інваліда війни 1 групи, не був змінений, а був змінений лише розмір пенсії ОСОБА_2, яку він отримує, через відповідні зміни у законодавстві України, починаючи саме з 23 липня 2011 року.

За таких обставин, правильним є висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Оцінюючи наведені сторонами аргументи, Верховний Суд виходить з такого, що всі аргументи скаржників, наведені в касаційних скаргах, були ретельно перевірені та проаналізовані судом апеляційної інстанції, та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не зазначено.

Як зазначено у частині четвертій статті 328 КАС України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні апеляційним судом оспорюваних рішень погоджується з їх висновками у справі, якими доводи скаржників відхилено.

Відповідно до статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 08 лютого 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року у справі № 265/65/17 - залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз

М.М. Гімон

А.Ю. Бучик,

Судді Верховного Суду