Справа № 440/305/19
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2019-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 р.Справа № 440/305/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Яковенка М.М. , Лях О.П. ,

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 15.02.2019 року, головуючий суддя І інстанції: С.О. Удовіченко, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 15.02.19 року по справі № 440/305/19

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області

про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, в якій просив суд:

- стягнути середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні станом на дату прийняття судового рішення і яка станом на 14 січня 2019 року складає 418658,60 грн.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 28 січня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху. Надано позивачу термін - десять календарних днів з дня отримання копії ухвали, шляхом надання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням поважних причин пропуску такого строку.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 15.02.2019 позовну заяву ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області повернуто позивачу.

Не погодившись з вказаною ухвалою, позивачем ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм процесуального права судом першої інстанції, просить ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 15.02.2019

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що порушення прав ОСОБА_1 має триваючий характер і наразі немає зразкового рішення у Верховному Суді по подібним справам, тому слід розцінювати затримку остаточного розрахунку з позивачем у вигляді виплати відповідної компенсації як тривале порушення його прав.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 28 січня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху. Надано позивачу термін - десять календарних днів з дня отримання копії ухвали, шляхом надання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням поважних причин пропуску такого строку та з наданням доказів наявності поважних причин.

На виконання вимог зазначеної ухвали, позивачем ОСОБА_1 до суду надано клопотання, в якому зазначено, що після отримання коштів - з 12 квітня 2017 року було затверджено проміжні ліквідаційні баланси Автозаводської районної ради, яка ліквідувалась і виплата коштів по її боргам була припинена, тому звертатися до суду про повторне стягнення коштів з вказаної установи вже було пізно. Після цього постановою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі №524/4446/17 було визначено, що правонаступником Автозаводської районної ради м.Кременчука Полтавської області став Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області. У своїй постанові від 22 листопада 2018 року по справі №524/4511/17 вказаний суд дійшов аналогічних висновків. Тобто було встановлено в судовому порядку правонаступника Автозаводської районної ради м.Кременчука. Таким чином вищевказані причини є поважними та такими, що перешкоджали позивачу звернутися до суду з відповідним позовом з дня отримання коштів за рішенням суду.

Повертаючи позовну заяву позивачеві, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, зазначені позивачем в обґрунтування причин пропуску строку звернення до суду, не є поважними, оскільки належних обґрунтувань та доказів не наведено.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції. враховуючи наступне.

За змістом частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За приписами частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі №1-5/2012 в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1,12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року №108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

ОСОБА_2 Верховного Суду при розгляді справи №910/4518/16 (провадження №12-301гс18) зазначила, що за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати (пункт 57).

Матеріалами справи встановлено, що розпорядженням заступника голови комісії з припинення діяльності Автозаводської районної у місті Кременчуці ради та її виконавчих органів №68-0 від 29 лютого 2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади у зв'язку з ліквідацією установи, відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Згідно виписки за картковим рахунком ОСОБА_1 04 березня 2016 року останньому зараховано 21068,62 грн. заробітної плати та виплат до неї.

Позивач у своєму позові, зокрема зазначив, що у зв'язку із несвоєчасним проведенням розрахунку після звільнення змушений був звернутися до суду.

Так, рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 02 червня 2016 року по справі №524/3067/16-ц провадження №2/524/1399/16 стягнуто із Комісії з припинення діяльності Автозаводської районної ради у м.Кременчуці та її виконавчих органів на користь ОСОБА_1 2358,64 грн. заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

При цьому дане рішення виконано лише 12 квітня 2017 року, про що позивач зазначає у своєму позові та підтверджує в клопотанні про поновлення строку на звернення до суду.

Згідно статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

За приписами статті 4 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати" виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З вищевикладеного випливає, що виплата компенсації мала б здійснюватися у відповідний місяць сплати заборгованості із заробітної плати.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 Кодексу законів про працю України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Положення частини першої і частини другої статті 117 Кодексу законів про працю України стосуються відмінних (різних) правових ситуацій, які передбачають різні правові наслідки для роботодавця у разі затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника, при цьому істотне значення має наявність спору щодо суми належних працівникові при звільненні сум.

Так, частина перша статті 117 Кодексу законів про працю України передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає.

ОСОБА_1 при поданні даного позову фактично просить стягнути з відповідача компенсацію за несвоєчасне виконання судового рішення про стягнення вже присудженої раніше компенсації за статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Верховний Суд при розгляді справи №821/1083/17 (провадження №К/9901/2627/17) зазначив, що з прийняттям судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати та відшкодування/компенсацію у роботодавця (колишнього) виникає обов'язок виконати це судове рішення і на правовідносини, які виникають у зв'язку з таким виконанням положення трудового законодавства (зокрема статей 116, 117 Кодексу законів про працю України) не поширюються.

З матеріалів позовної заяви встановлено, що фактичний розрахунок із позивачем відбувся 04 березня 2016 року, при цьому середній заробіток за весь час затримки по дату такого розрахунку, на виконання рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука по справі №524/3067/16-ц, проведено 12 квітня 2017 року.

При цьому позивач звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду лише у січні 2019 року.

Стосовно посилань ОСОБА_1 у своєму клопотанні, як на підставу поважності пропуску строку звернення до суду, на постанови Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі №524/4446/17 та від 22 листопада 2018 року по справі №524/4511/17, якими, як зазначає позивач визначено правонаступника Автозаводської районної ради м.Кременчука Полтавської області, суд вважає за необхідне зазначити, що дані обставини були встановлені ще при перегляді даних справ Харківським апеляційним адміністративним судом (постанова від 14 червня 2018 року та від 11 червня 2018 року).

Крім того, колегія суддів бере до уваги те, що функції держави не зникають із ліквідацією юридичної особи публічного права (крім випадку повної відмови держави від виконання певних функцій, що потребуватиме відповідних змін у законодавстві), а тому, у будь-якому випадку, враховуючи принцип безперервності влади, завжди існує "функціональне" правонаступництво юридичної особи публічного права.

Причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об'єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

При цьому, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов'язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. В свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об'єктивний характер, та з обставин незалежних від позивача унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обставини, зазначені позивачем в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду, не є такими, оскільки належних обґрунтувань та доказів на підтвердження наявності поважних причин його пропуску, а саме наявності обставин, які є об'єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду ОСОБА_1 не наведено.

Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними.

Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналогічні правові висновки були висловлені Верховним Судом у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 809/1087/17 та від 22 листопада 2018 року у справі № 815/91/18.

При цьому, обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011).

Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс та інші проти Великобританії" рішення від 22 жовтня 1996 року, справа "Девеер проти Бельгії" рішення від 27 лютого 1980 року).

За приписами частини першої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Відповідно до частини другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши ухвалу суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті ухвали про повернення позовної заяви позивачу, суд першої інстанції правильно застосував норми процесуального права

Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визначе, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та працесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 15.02.2019 року по справі № 440/305/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_3
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_4 ОСОБА_5
Повний текст постанови складено 25.04.2019 року