Справа № 500/283/19
Суддя: Мартиць Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №500/283/19

25 квітня 2019 рокум. Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючого судді Мартиць О.І.

за участю:

секретаря судового засідання Риндюк В.Т.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Головного управління ДФС у Тернопільській області Фесюк Л.І., довіреність від 02.11.2018 №9253/10/19-00-10-03-12/22643

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання вимоги про сплату боргу (недоїмки) протиправною та скасування, -

ВСТАНОВИВ:

23 січня 2019 року до Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2018 №Ф-6724-54, винесену Головним управлінням ДФС у Тернопільській області неправомірною та скасувати її.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 17.12.2018 позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 отримала від Головного управління ДФС у Тернопільській області вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2018 №Ф-6724-54, якою її повідомлено про те, що станом на 31.10.2018 її заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 15819 грн. 54 коп. за період з 01.01.2017 по 30.09.2018.

Ознайомившись із вищевказаною вимогою, вважає її незаконною, винесеною із порушенням норм чинного законодавства та такою, що підлягає до скасування, виходячи із наступних обставин.

20.09.2001 року позивач з метою провадження підприємницької діяльності, зареєструвалася в Тернопільській міській раді як фізична особа - підприємець. Предметом підприємницької діяльності була роздрібна торгівля одягом на центральному ринку м. Тернополя (КВЕД не було присвоєно).

В подальшому, внаслідок захворювання вона не здійснювала підприємницької діяльності, не отримала торгового патенту, при подачі річної фінансової звітності за 2002 рік, змушена була подати "нульову податкову звітність" та повідомила податкові органи про припинення підприємницької діяльності шляхом подання відповідної заяви та звітності. Копії вищезгаданих документів у неї не збереглися.

Після 2002 року жодного разу більше не звітувала перед податковими органами щодо нарахування та сплати податків та інших обов'язкових платежів до бюджету, а відтак, вважає, що має місце неправомірність вимог зі сторони ГУ ДФС у Тернопільській області.

Вважала, що підприємницька діяльність була припинена за її заявою або в примусовому порядку за рішенням суду у зв'язку із неподанням до фіскальних органів податкових декларацій протягом року на підставі пункту 8.6 Порядку обліку платників податків, зборів (обов'язкових платежів), затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 19 лютого 1998 року №80 (в редакції наказу Державної податкової адміністрації України від 17 листопада 1998 року №552, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), згідно якої, якщо платник податків не має заборгованості перед бюджетом, та у разі неподання протягом року в органи державної податкової служби податкових декларацій, документів податкової звітності, керівник органу державної податкової служби приймає рішення у вигляді розпорядження відносно платника податків - про звернення до суду або господарського суду із заявою (позовною заявою) про постановлення судового рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Таким чином, не маючи податкового боргу, за відсутності здійснення підприємницької діяльності та за відсутності подання відповідної податкової звітності більше як за 15 років, цілком правомірно вважала, що підприємницька діяльність була припинена за власною заявою або на підставі відповідного рішення суду.

Крім того, вона не зверталася до державних реєстраторів із заявою про перенесення даних щодо неї як підприємця до нового реєстру та видачі нових установчих документів, із взяттям/поставленням на облік як платника ЄСВ.

Їй не було надано жодного акту документальної перевірки для ознайомлення та підписання (відмови від підписання), оскільки така не проводилася органами ДФС, як наслідок, в оскаржуваній вимозі також не зазначено даних щодо дати та номера складення акту документальної перевірки, а отже відсутні правові підстави для правомірності винесення вимоги про сплату недоїмки.

В даний час підприємницька діяльність припинена, шляхом звернення та внесення даних державним реєстратором Тернопільської міської ради до Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 27.12.2018.

Ухвалою суду від 25.01.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання на 25.02.2019.

12.02.2019 від відповідача Головного управління ДФС України у Тернопільській області через відділ документального забезпечення Тернопільського окружного адміністративного суду поступив відзив на адміністративний позов. (арк.спр.27-28)

В судовому засіданні 25.02.2019 оголошено перерву до 25.03.2019.

25.03.2019 ухвалою суду постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання продовжено процесуальні строки розгляду справи, в судовому засіданні оголошено перерву до 25.04.2019.

15.04.2019 позивачем ОСОБА_1 через відділ документального забезпечення Тернопільського окружного адміністративного суду подано письмові пояснення. (арк.спр.48-50)

25.04.2019 від Головного управління ДФС України у Тернопільській області через відділ документального забезпечення Тернопільського окружного адміністративного суду поступили заперечення. (арк.спр.66-68)

В судовому засіданні 25.04.2019 позивач позовні вимоги підтримала повністю та просила позов задовольнити.

Представник відповідача Головного управління ДФС України у Тернопільській області проти задоволення позову заперечила, з мотивів, наведених у відзиві, просила відмовити в його задоволенні.

Суд, заслухавши в судовому засіданні пояснення позивача, представника відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти.

Згідно даних інформаційної системи органу доходів і зборів (арк.спр.30) та відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (арк.спр.31-32) державну реєстрацію позивача як фізичної особи - підприємця здійснено 20.09.2001, на податковому обліку перебувала з 26.09.2001 року як фізична особа-підприємець, 27.09.2001 взята на облік в органах Пенсійного фонду, а з жовтня 2013 року як платник єдиного внеску реєстраційний номер 191857022, 27.12.2018 за її власним рішенням проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності позивача.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску, умови та порядок нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закону України від 08.07.2010 №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон №2464).

Відповідно до підпункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464 єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Єдиний внесок для фізичних осіб - підприємців, які перебувають на загальній системі оподаткування, нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць.

Згідно із пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, є платниками єдиного внеску.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 6 Закону №2464 платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

У відповідності до пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464 єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов'язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно пункту 5 частини першої статті 1 Закону №2464 мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, установлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Мінімальна заробітна плата у 2017 році відповідно до Закону України від 21 грудня 2016 року №1801 -VIII "Про Державний бюджет України на 2017 рік" з 01 січня 2017 року - 3200 гривень.

У 2018 році установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 3723 гривні згідно Закону України від 7 грудня 2017 року №2246-VIII "Про Державний бюджет України на 2018 рік".

Згідно з нормами частини п'ятої статті 8 Закону №2464, єдиний внесок для всіх платників єдиного внеску (крім пільгових категорій) встановлено у розмірі 22% до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. Фізичні особи - підприємці, які обрали загальну систему оподаткування, зобов'язані сплатити єдиний соціальний внесок за 2017 рік до 10.02.2018 року.

Статтею 9 Закон №2464, передбачено, що платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону (в т. ч. фізичні особи-підприємці, які застосовують загальну систему оподаткування), зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Абзацом другим пункту 2 частини 1 статті 7 Закон №2464 визначено, що єдиний внесок нараховується: у разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов'язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску

Взяття на облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5 1 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників (абзац 2 частини першої статті 5 Закону №2464).

Зняття з обліку платників єдиного внеску, зазначених в абзацах другому, п'ятому та сьомому пункту 1 та пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органами доходів і зборів на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, платників єдиного внеску - фізичних осіб - підприємців, - на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, після проведення передбачених законодавством перевірок платників та проведення остаточного розрахунку, а платників єдиного внеску, зазначених в абзаці шостому пункту 1 та пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, на яких не поширюється дія Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", - за їхньою заявою після проведення передбачених законодавством перевірок платників, звірення розрахунків та проведення остаточного розрахунку, а платників єдиного внеску, зазначених в абзаці восьмому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, - за їхньою заявою, (абзац 7 частини першої статті 5 Закону №2464).

Суд зазначає, що згідно даних інтегрованої картки платника позивачем станом на 31.10.2018 року не сплачено єдиний внесок у сумі 15819,54 грн.:

за 2017 рік у сумі 8448 грн. - термін сплати до 10.02.2018; (мінімальний страховий внесок за місяць у 2017 році 3200 грн. * 22% = 704,00 грн.)

за 2018 рік - 7371,54 грн. (мінімальний страховий внесок за місяць у 2018 році 3723 грн.*22%=819,06 грн.), а саме:

за І квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн. - термін сплати до 20.04.2018;

за II квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн. - термін сплати до 20.07.2018;

за III квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн. - термін сплати до 20.10.2018.

Згідно частини четвертої статті 25 Закону №2464 орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову політику і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом, а його стягнення відповідно до статті 25 Закону №2464 здійснюють органи Державної виконавчої служби України.

13.11.2018 Головним управлінням ДФС у Тернопільській області на підставі даних інтегрованої картки сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) ОСОБА_1 №Ф-6724-54 на суму 15819,54 грн.

Згідно з пункту 1 розділу VI "Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" затвердженої наказом Міністерства фінансів України 20 квітня 2015 року №449 (далі - Інструкція №449), до платників, які не виконали визначені Законом обов'язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

У разі виявлення фіскальним органом своєчасно не нарахованих та/або несплачених платником сум єдиного внеску такий фіскальний орган обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції у порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом, обчислена фіскальними органами у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Відповідно до частини шістнадцятої статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

Стосовно твердження позивача про надіслання вимоги про сплату боргу (недоїмки) без проведення перевірки, суд зазначає наступне.

Згідно пункту 1 розділу VI Інструкції №449, до платників, які не виконали визначені Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" обов'язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Інструкції №449, фіскальні органи надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки) в таких випадках:

якщо дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску фіскальними органами;

якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;

якщо платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов'язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

За приписами пункту 4 розділу VI Інструкції №449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу.

Аналіз змісту вищенаведених норм свідчить про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Недоїмкою ж є сума єдиного внеску, своєчасно не сплачена у строки, встановлені Законом.

Таким чином, безпідставними є посилання позивача на порушення порядку проведення перевірки, оскільки така перевірка не проводилась, а вимога про сплату боргу сформована стосовно ОСОБА_1 на підставі даних з інформаційної системи фіскального органу.

Право на звільнення від сплати єдиного внеску за себе мали у 2017 - 2018 роках фізичні особи - підприємці за умови, що вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування (частина четверта статті 4 Закону №2464).

Інших підстав, в тому числі, не подання заяви до податкового органу про взяття на облік як платника ЄСВ, робота за трудовим договором і фактичне нездійснення підприємницької діяльності в якості звільнення від сплати єдиного внеску фізичними особами - підприємцями чинним законодавством не передбачено.

Крім того, позивачем оскаржувалася спірна вимога про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2018 №Ф-6724-54 на суму 15819,54 грн. до ГУ ДФС у Тернопільській області і ДФС України, однак рішеннями відповідно від 16.01.2019 № /6/19-00-10-01-06/949 та від 19.01.2019 №2657/6/99-99-11-05-02-25 залишена без змін, а скарги без задоаолення. (арк.спр.13-18)

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом також приймається до уваги, що відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

В ході судового розгляду справи позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження протиправності вимоги Головного управління ДФС у Тернопільській області від 13.11.2018 №Ф-6724-54, тому суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Підстави для відшкодування судових витрат у справі відповідно до положень статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2018 №Ф-6724-54 протиправною та скасування відмовити повністю.

Реквізити учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП: НОМЕР_1)

відповідач: Головне управління ДФС у Тернопільській області (місцезнаходження: вул. Білецька, 1, м. Тернопіль, 46003, )

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 квітня 2019 року.

Головуючий суддя Мартиць О.І.

копія вірна:

Суддя Мартиць О.І.