Справа № 240/2432/19
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
24 квітня 2019 року м. Житомир справа № 240/2432/19
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправною відмови, зобов'язання призначити та виплатити одноразову грошову допомогу,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області, в якому просить:
- визнати протиправною відмову Головного управління Національної поліції у Житомирській області, викладену в листі від 15 лютого 2019 року за № 248/29/105/01-2019 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1, у звязку з встановленням ІІІ групи інвалідності;
- зобовязати Головного управління Національної поліції у Житомирській області призначити і виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у звязку з встановленням третьої групи інвалідності в 70-кратному розмірі прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 01 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він проходив військову службу спочатку в органах внутрішніх справ, а потім в органах Національної поліції України та на підставі наказу ГУ НП в Житомирській області від 19.02.2016 № 33о/с він з 22.02.2016 був звільнений зі служби в поліції. За результатами первинного огляду медико-соціальною експертною комісією йому, починаючи з 22 лютого 2016 року було призначено ІІІ групу інвалідності, внаслідок захворювання, що повязане з проходженням служби в органах внутрішніх справ. З огляду на зазначене, позивач звернувся до Головного управління Національної поліції в Житомирській області із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги у звязку з встановленням інвалідності. Однак, Головне управління Національної поліції у Житомирській області листом від 10.05.2018 №406/29/105/01-2018 відмовило у призначенні одноразової грошової допомоги, у звязку з тим, що група інвалідності встановлена позивачу в день звільнення з органів Національної поліції, а не протягом 6 місяців після звільнення, як це встановлено п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону України "Про Національну поліцію". Зазначена відмова була оскаржена позивачем до суду і рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 25.07.2018 по справі №806/2232/18 було визнано протиправною відмову Головного управління Національної поліції в Житомирській області у призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у звязку з встановленням ІІІ групи інвалідності та зобовязано Головне управління Національної поліції в Житомирській області повторно розглянути питання про призначення та виплату позивачу зазначеної допомоги та прийняти відповідне рішення. Разом з тим, позивач вказує, що на виконання зазначеного рішення відповідач листом від 15 лютого 2019 року № 248/29/105/01-3019 повторно відмовив йому у призначенні одноразової грошової допомоги з тих самих підстав, що були підставою для відмови, яку позивач оскаржував у справі №806/2232/18.
ОСОБА_1 вважає відмову Головного управління Національної поліції у Житомирській області у призначенні йому одноразової грошової допомоги, викладену в листі від 15 лютого 2019 року за № 248/29/105/01-2019 протиправною, оскільки, на його думку, вона ґрунтується на невірному тлумаченні відповідачем п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону України "Про Національну поліцію". Натомість, позивача вважає, що зміст вказаної норми свідчить про встановлення лише граничного строку визначення поліцейському інвалідності, який обчислюється з дня звільнення. Крім того, позивач наголошує, що його огляд медико-соціальною експертною комісією відбувався 11 березня 2018 року, тобто вже після звільнення зі служби в Національній поліції.
Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.
Ухвалою судді від 11 березня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху у звязку з несплатою ним судового збору та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.
На виконання вимог ухвали від 11 березня 2019 року про залишення позовної заяви без руху до суду 21 березня 2019 року надійшла заява позивача з усуненими недоліками.
Ухвалою суду від 26 березня 2019 року спрощене позовне провадження без виклику учасників справи (у порядку письмового провадження).
17 квітня 2019 року представником Головного управління Національної поліції в Житомирській області до відділу документального забезпечення суду було надано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач заперечує проти заявлених позовних вимог та вважає їх безпідставними та необґрунтованими, а тому просить відмовити в задоволення позову в повному обсязі. Така позиція відповідача аргументована тим, що згідно наданої позивачем довідки МСЕК від 11.03.2016 серії 12 ААА №514084, днем виникнення у нього права на отримання одноразової грошової допомоги є 22.02.2016. Натомість, відповідно до наказу ГУНП в Житомирській області від 19.02.2016 № 33 о/с ОСОБА_1 був звільнений зі служби 22.02.2019, однак у вказаний день позивач ще перебував на службі в органах поліції, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" день звільнення вважається останнім днем служби. При цьому, відповідач наголошує, що приписами п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону України "Про Національну поліцію" чітко визначено як окрему самостійну підставу для нарахування та виплати одноразової грошової допомоги встановлення інвалідності у шестимісячний термін після звільнення особи з органів поліції, що виключає можливість претендувати на виплату такої соціальної виплати у разі встановлення інвалідності у період проходження служби. У звязку з цим, на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25.07.2018 по справі №806/2232/18 Головним управлінням Національної поліції у Житомирській області було повторно розглянуто заяву позивача про призначення одноразової грошової допомоги та листом від 15.02.2019 його було повідомлено про встановлення факту відсутності правових підстав у призначенні та виплаті йому одноразової грошової допомоги, виходячи з того, що відповідно наданих ним документів, інвалідність останньому було встановлено 22.02.2016, тобто у період проходження ним служби в поліції, що прямо суперечить вимогам п.4 ч.1 ст.97 Закону України "Про Національну поліцію".
З огляну на вищезазначене відповідач вказує, що рішення Головного управління національної поліції в Житомирській області про відмову у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги є законодавчо обґрунтованим та правомірним, а доводи, наведені позивачем безпідставними (а.с.37-42).
Відповідно до положень ч. 5 ст. 262, ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч. 4 ст. 243 КАС України, з врахуванням положень ст. 263 КАС України - не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи.
Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що капітан поліції ОСОБА_1 проходив військову службу в Головному управлінні Національної поліції України в Житомирській області на посаді інспектора Малинського відділення поліції Коростишівського відділу поліції ГУНП в Житомирській області.
15 лютого 2016 року Військово-лікарською комісією ДУ "ТМО МВС України по Житомирській області" на підставі розпорядження УКЗ ГУНП в Житомирській області від 05.02.2016 було здійснено медичний огляд капітана ОСОБА_1 в результаті якого було встановлено наявність у нього захворювання, ТАК, повязаного з проходження служби в органах внутрішніх справ та визнано його непридатним до військової служби в мирний час та обмежено придатним у воєнний час про що було складено свідоцтво про хворобу №19/17 (а.с.14).
В подальшому, на підстав рапорта ОСОБА_1 та свідоцтва про хворобу від 15.02.2016 №19/17 Головним управлінням Національної поліції в Житомирській області було видана наказ від 19.02.2016 №33о/с про звільнення ОСОБА_1 з 22 лютого 2016 року зі служби в поліції на підставі п.2 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу) (а.с.15).
Згідно з випискою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААА №514084 від 11.03.2016 (а.с.13) під час первинного огляду ОСОБА_1 з 22.02.2016 було встановлено ІІІ групу інвалідності у звязку із захворюванням, ТАК, повязаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ.
Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так, з рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25.07.2018 у справі №806/2232/18 вбачається, що у вересні 2017 року позивач звернувся до Головного управління Національної поліції в Житомирській області із заявою щодо нарахування та виплати йому одноразової грошової допомоги відповідно до ст. 97 Закону України "Про Національну поліції", у звязку з встановленням йому ІІІ групи інвалідності.
За наслідками розгляду заяви позивача, Головним управління Національної поліції України в Житомирській області 13 жовтня 2017 року був виданий наказ №846 про виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги внаслідок захворювання, повязаного з проходженням служби в ОВС в розмірі 112000,00 гривень. Про затвердження висновку щодо виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 було повідомлено листом від 09.01.2018 №34/29/105/05-2018.
Однак, на виконання роз'яснень ДФЗБО НПУ Головним управлінням Національної поліції в Житомирській області було повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 про виплату йому одноразової грошової допомоги та листом від 10.05.2018 №406/29/105/01-2018 його повідомлено про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги у зв'язку з тим, що встановленням групи інвалідності відбулося в день звільнення зі служби, що є останнім робочим днем, а не протягом шести місяців після звільнення, як це передбачено ст. 97 Закону України "Про Національну поліцію", а тому правові підстави для призначення та виплати такої допомоги відсутні.
Про прийняте рішення Головне управління Національної поліції у Житомирській області повідомило позивача листом від 15.02.2019 №248/29/105/01-2019, в якому вказало, що згідно п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону України "Про Національну поліцію" одноразова грошова допомога призначається і виплачується особам у разі визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання повязаного з проходженням ним служби в поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті. Натомість, згідно з пунктом 8 копії виписки із акту огляду МСЕК серії 12 ААА № 514084 від 11.03.2016 позивачу встановлено третю групу інвалідності внаслідок захворювання, повязаного проходженням служби в органах внутрішніх справ 22 червня 2016 року, а звільнений він зі служби відповідно до наказу ГУНП в Житомирській області від 19.02.2016 № 33 о/с з 22.02.2016. Виходячи з наведеного, відповідач повідомив ОСОБА_1, що група інвалідності йому встановлена в день звільнення зі служби, що є робочим днем, а не протягом шести місяці після звільнення, тому для призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги правових підстав немає (а.с.46).
Вказана відмова Головного управління Національної поліції України в Житомирській області у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги стала підставою для звернення останнього з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.
Статтею 5 КАС України визначено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з ч. 2 ст. 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень.
З наведеного випливає, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.
Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.
Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Суд зазначає, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України та п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 (справа за зверненням жителів міста Жовті Води) будь-яка особа має право звернутись до суду, якщо її права порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 4 КАС України позивача визначено, зокрема, як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду.

Таким чином, до адміністративного суду вправі звернутися з позовом особа, яка має суб'єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні її прав чи свобод. Однак, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є об'єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

Наведене свідчить, що адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб'єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

Відтак, передумовою для захисту права є його порушення. Якщо ж таке право порушеним не є, то, відповідно, воно не може бути захищеним (поновленим) судом.

Враховуючи викладене суд прийшов до висновку, що не можуть бути задоволені будь-які вимоги позивача з оскарження дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які не породжують для нього виникнення, зміну чи припинення жодних прав чи обов'язків, навіть і в тому випадку якщо суд доходить висновку щодо певних порушень при здійсненні посадовою особою функціональних обов'язків при вчиненні таких дій.

В даному випадку позивач звернувся до суду із позовом, бо вважає неправомірною відмову Головного управління Національної поліції у Житомирській області, оформлену листом від 15 лютого 2019 року за № 248/29/105/01-2019, у призначенні йому одноразової грошової допомоги у звязку з тим, що група інвалідності встановлена йому в день звільнення з органів Національної поліції, а не протягом 6 місяців після звільнення, як це встановлено п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону України "Про Національну поліцію".

Разом з тим, оцінка правомірності відмови Головного управління Національної поліції у Житомирській області у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги з підстав, що група інвалідності була встановлена в день звільнення з органів Національної поліції, а не протягом 6 місяців після звільнення вже була надана судом під час розгляду адміністративної справи №806/2232/18.

Так, Житомирським окружним адміністративним судом у рішенні від 25.07.2018 по справі №806/2232/18 було встановлено, що відмова Головного управління Національної поліції у Житомирській області у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у звязку з тим, що група інвалідності йому була встановлена в день звільнення з органів Національної поліції, а не протягом 6 місяців після звільнення є протиправною.

Тобто, спірні правовідносини між позивачем та Головним управлінням Національної поліції в Житомирській області щодо відмови у призначенні одноразової грошової допомоги у звязку з тим, що група інвалідності встановлена ОСОБА_1 в день звільнення з органів Національної поліції, а не протягом 6 місяців після звільнення, вже вирішені судом у рішенні Житомирського окружного адміністративного суду від 25.07.2018 у справі №806/2232/18 та перейшли до стадії виконання судового рішення.

Саме на виконання зазначеного рішення суду Головним управлінням Національної поліції в Житомирській області було повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 та відмовлено йому у виплаті одноразової грошової допомоги з тієї ж самої підстави, яка була предметом спірних правовідносин у справі №806/2232/18.

Таким чином, у даній справі позивач фактично оскаржує рішення - відмову, оформлену листом від 15 лютого 2019 року за № 248/29/105/01-2019, прийняте Головним управління Національної поліції України в Житомирській області на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25.07.2018 у справі №806/2232/18, в якій Головне управлінням Національної поліції в Житомирській області було відповідачем.

В силу статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Зокрема, у справі Горнсбі проти Греції від 19.03.1997 Європейський суд вказав, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Однак право на суд було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Однак, у разі невиконання рішення суду в добровільному порядку існує механізм примусового виконання рішення.

Положеннями частини першої статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу (частина шоста статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України).

З огляду на зазначене, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов'язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Тобто, якщо позивач вважає, що рішенням (відмовою оформленою листом від 15 лютого 2019 року за № 248/29/105/01-2019) Головного управління Національної поліції в Житомирській області на виконання вказаного судового рішення порушуються його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звернутись до суду в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України із заявою про визнання протиправним рішення дій чи бездіяльності відповідача, а не пред'являти новий адміністративний позов, оскільки суб'єкт владних повноважень не може бути зобов'язаний виконувати судове рішення шляхом ухвалення судом іншого рішення.

Суд позбавлений права повторно зобовязати вчинити дії, визнати протиправною відмову та встановити право на отримання одноразової грошової допомоги, яке вже визначене в резолютивній частині судового рішення від 25.07.2018 у справі №806/2232/18, що набрало законної сили.

Обраний позивачем спосіб захисту не відповідає критерію захисту порушеного права в порядку позовного провадження, у звязку з чим підстави для задоволення позовних вимог до Головного управління Національної поліції в Житомирській області відсутні, такі вимоги не можуть бути самостійним предметом позову і повинні розглядатися не в позовному провадженні, а шляхом подання відповідної заяви відповідно до ч.1 ст.383 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись статтями 6-9, 32, 77, 90, 139, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Житомирський окружний адміністративний суд,-

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 Івана (вул. Менделеєва, 1, м. Коростень, Житомирська область, 11500; РНОКПП НОМЕР_1) до Головного управління Національної поліції в Житомирській області (вул. Старий бульвар, 5/37, м. Житомир, 10008; ) про визнання протиправною відмову, зобовязання призначити та виплатити одноразову грошову допомогу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович