Справа № 806/2061/18
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2019-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 806/2061/18 Головуючий у 1-й інстанції: Нагірняк Микола Федорович

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

18 квітня 2019 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Охрімчук І.Г. Моніча Б.С.

за участю:

секретаря судового засідання: Ткач В.В.,

представників сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2018 року (повний текст судового рішення складено 07.11.2018р. у м. Житомирі) у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся з позовом до Головного управління ДФС у Житомирській області про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень. В обґрунтування позову зазначав, що відповідачем проведена документальна планова виїзна перевірка з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року. За результатами перевірки, уповноважені особи податкового органу дійшли помилкового висновку про завищення ним документально підтверджених витрат на загальну суму 58335,28 грн., що призвело до безпідставного донарахування сум податку з доходів фізичних осіб, військового збору та єдиного соціального внеску.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Житомирській області № від 06.04.2018 року про донарахування Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 15694,00грн. та застосування фінансових санкцій в сумі 3924,00 грн.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Судові витрати Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 у вигляді сплаченого судового збору в сумі 583,63грн. вирішено відшкодувати за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Житомирській області.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, сторони у справі звернулися з апеляційними скаргами.

Головне управління Державної фіскальної служби у Житомирській області в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог - скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що станом на 31.12.2017 року відсутні залишки матеріальних цінностей на загальну суму 78472,06 грн. Тобто, платником вказані матеріальні цінності не були використані в господарській діяльності, що призвело до заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість на 15694,41 грн.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції у відмовленій частині позовних вимог - скасувати, ухвалити нове рішення - про задоволення позову в повному обсязі. Вказує на протиправність збільшення грошового зобов'язання.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Державної фіскальної служби у Житомирській області вказує, що висновки податкового органу по завищенню позивачем своїх валових витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, шляхом включення до них вартості товарно-матеріальних цінностей, що були у залишку та не були реалізовані платником у звітному періоді, відповідно на суму 43435,77 грн. та 14899,51 грн. відповідають обставинам справи та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Просить апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області слід залишити без задоволення, а апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що в період з 21.02.2018 року по 05.03.2018 року уповноваженими посадовими особами податкового органу проведена документальна планова виїзна перевірка з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року.

За результатами зазначеної перевірки винесено оскаржувані: податкове повідомлення-рішення №, яким платнику донараховано грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування, в сумі 9197,29 грн. та застосовано фінансові санкції в сумі 2299,32 грн.; податкове повідомлення-рішення № про донараховання грошового зобов'язання з військового збору в сумі 875,02грн. з застосованням фінансової санкції в сумі 218,76 грн.; рішення №, відповідно до якого платнику донараховано грошове зобов'язання з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 18350,13 грн. та застосовано фінансові санкції в сумі 5177,25 грн.; податкове повідомлення-рішення №, відповідно до якого платнику донараховано грошове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 15694,00 грн. та застосовано фінансові санкції в сумі 3924,00 грн.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що податкове повідомлення-рішення від 06.04.2018р. № про донарахування фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 15694,00грн. та застосування фінансових санкцій в сумі 3924,00 винесено не на підставі вимог чинного законодавства України.

Розглядаючи питання про законність та обґрунтованість судового рішення, яким частково задоволено позов, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно п.15.1 ст.15 Податкового кодексу України (далі - ПК України), платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Відповідно до пп.16.1.2 п.16.1 ст.16 ПК України, платник податків зобов'язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків.

Відповідно до п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням та сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Пунктом 177.10 ст.177 ПК України встановлено, що фізичні особи-підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Форму Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядок ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, затверджено наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 №481, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 01.10.2013 за №1686/24218 (далі - Порядок).

Згідно п.5 Порядку записи у Книзі виконуються за підсумками робочого дня, протягом якого отримано дохід.

Пунктом 6 Порядку визначено, що у графі 2 Книги "Сума доходу, отриманого від здійснення господарської діяльності або незалежної професійної діяльності" відображається сума доходу, отриманого від здійснення господарської або незалежної професійної діяльності із сумарним підсумком за місяць, квартал, рік, зокрема, кошти, що надійшли на поточний рахунок, касу платника податків та/або отримано готівкою, сума заборгованості, за якою минув строк позовної давності, вартість безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг). У графі 6 Книги "Сума витрат, пов'язаних з придбанням товарів (робіт, послуг)" відображається сума витрат, які документально підтверджені та безпосередньо пов'язані з отриманням доходу за підсумками дня.

Як встановлено судом першої інстанції позивач є фізичною особою-підприємцем і протягом перевіряємого періоду перебував на загальній системі оподаткування, був платником податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування, військового збору, податку на додану вартість та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Порядок оподаткування доходів фізичних осіб-підприємців, що перебувають на загальній системі оподаткування, визначений правовими нормами ст.177 ПК України.

Приписами п.177.2 ст.177 ПК України передбачено, що об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Підпунктом 177.4.5 ст.177 ПК України визначено перелік витрат, які не включаються до складу витрат підприємця, зокрема, документально не підтверджені витрати.

Отже, до витрат фізичної особи-підприємця можуть включатися виключно витрати, пов'язані із веденням підприємницької діяльності, що підтверджені належними первинними документами, тобто, документально не підтверджені витрати не враховуються при визначенні чистого оподатковуваного доходу фізичної особи - підприємця.

Суд першої інстанції погодився з висновками податкового органу про завищення позивачем своїх валових витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, шляхом включення до них вартості товаро-матеріальних цінностей, що були у залишку та не були реалізовані платником у звітному періоді, відповідно на суму 43435,77 грн. та 14899,51 грн., та вважав їх такими, що відповідають обставинам справи та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

На думку суду, зазначені висновки стали правомірною підставою для збільшення позивачу грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування, в сумі 9197,29 грн. (18 відсотків від 43435,77 грн. та 14899,51 грн.), та грошового зобов'язання з військового збору в сумі 875,02 грн. (1,5 відсотків від 43435,77 грн. та 14899,51 грн.). Звідси, контролюючий орган, при самостійному визначенні сум грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, правомірно застосував фінансову санкцію 2299,32 грн. (25%), а при самостійному визначенні сум податкового зобов'язання з військового збору в сумі 875,02 грн. - фінансові санкції в сумі 218,76 грн. (25%).

Згідно п.1 та п.4 ч.1 ст.4 Закону України від 08.07.2010 р. №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон №2464-VI) платниками єдиного внеску, зокрема, є фізичні особи-підприємці, в тому числі Позивач.

Приписами п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Частиною третьої статті 9 Закону №2464-VI встановлено, що обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Під час проведення документальної планової виїзної перевірки позивача, контролюючий орган виявив заниження сум його доходу від господарської діяльності у 2015 та 2016 роках, що призвело до зменшення бази нарахування єдиного внеску за ці звітні періоди відповідно на суму 43435,77 грн. та 14899,51 грн., що відповідно призвело до заниження показника єдиного внеску.

Отже на думку суду, відповідач, на підставі акта перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається позивачем до контролюючого органу, обґрунтовано обчислив єдиний внесок та у відповідності до вимог статті 25 Закону №2464-VI донарахував в сумі 18350,13грн. та застосував штрафні санкції за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 5177,25 грн.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині протиправності рішень відповідача про збільшення сум податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування, військового збору та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування і застосування фінансових санкцій є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Разом з тим, суд першої інстанції зазначив, що висновки податкового органу, зазначені в акті перевірки від 14.03.2018 року про те, що підставою для винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення стало виключно не нарахування платником податкових зобов'язань за грудень 2017 року в сумі 15694,41 грн. відносно не використаних в господарській діяльності товарів - не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не відповідають обставинам справи.

Так, відповідно до п.198.5 ст.198 ПК України, платник податку зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися.

Проте, відповідачем не надано доказів того, що не нарахування позивачем податкових зобов'язань з податку на додану вартість за грудень 2017 року в сумі 15694,41 грн. мало місце відносно не використаних в господарській діяльності товарів, які були придбані або виготовлені саме до 1 липня 2015 року.

Надаючи оцінку доводам сторін, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, які було покладено в основу відмови в задоволенні позовних вимог, вважає їх помилковими з огляду на наступне.

Так, Відповідач суду пояснив, що суму вартості придбаних ТМЦ, реалізованих ФОП ОСОБА_2 у звітних періодах 2015, 2016 та 2017 роках він визначив відповідно до бухгалтерського обліку за формулою: вартість придбаних ТМЦ (без ПДВ) = залишки ТМЦ станом на початок звітного періоду (без ПДВ) - вартість придбаних ТМЦ (без ПДВ).

Таким чином перевіркою встановлено залишок ТМЦ:

- станом на 01.01.2015 року - 89336,48 грн. (без ПДВ);

- станом на 01.01.2016 року - 169856,22 грн. (без ПДВ);

- станом на 01.01.2017 року - 244393,10 грн. (без ПДВ);

- станом на 01.01.2018 року - 287138,00 грн. (без ПДВ).

Однако, ні в самому акті перевірки, ні в його додатках не міститься яким чином контролюючим органом було визначено залишок ТМЦ станом на 01.01.2015 року.

Представник відповідача суду пояснив, що залишки ТМЦ на початок 2015 року (89336,48 грн.) розраховано на основі даних показників господарської діяльності ФОП ОСОБА_2 за 2014 рік, які знайшли своє відображення в попередньому акті перевірки від 31.03.2015 року №9/01-13/515 (т.1, а.с.190-209).

Як слідує з наданих відповідачем письмових пояснень від 16.04.2019 року, залишок у 89336,48 грн. за 2014 рік визначено наступним чином: залишки ТМЦ ФОП ОСОБА_2 станом на 31.12.2014 року/01.01.2015 року (23000,00 грн.) + обсяг придбаних ТМЦ у 2015 році (209970,00 грн.) - вартість придбаних ТМЦ, що були реалізовані (використані) в господарській діяльності за 2014 рік (143633,52 грн.). При цьому, представник відповідача зазначив, що показник 209970,00 грн. - це обсяг придбаних ТМЦ за 2014 рік який зафіксований зазначеним актом попередньої перевірки ФОП ОСОБА_2 за період з 01.01.2012 року по 31.12.2014 рік (т.1, а.с.201).

Відповідно ж до змісту акту перевірки 2015 року, сума 209970,00 грн. є загальною сумою ПДВ, яку задекларував ФОП ОСОБА_2 у податкових деклараціях з ПДВ за період з січня по грудень 2014 року (т.1, а.с.201).

Таким чином, зазначена сума, як показник, не могла братися за основу при визначенні залишку ТМЦ на 01.01.2015 рік, так як це суперечить п.177.2, 177.3 ст.177 ПК України та бухгалтерському обліку.

Оскільки залишки ТМЦ станом на 01.01.2015 року ФОП ОСОБА_2 розраховані контролюючим органом невірно, то і в подальшому, в інших періодах (2016, 2017, 2018) розрахунки є також помилковими (з включенням ПДВ та торгової націнки, т.1 а.с.184-186). Зазначене підтверджується поясненнями свідка ОСОБА_3, ОСОБА_2, актом інвентрарізації ТМЦ за 2016 рік, 2017 рік та 2018 рік.

Посилання представника відповідача на помилковість визначення в акті перевірки за 2015 рік показника в 209970,00 грн. в графі як сума ПДВ замість суми податкового кредиту, суд апеляційної інстанції не приймає, так як зазначене є лише констатацією факту допущеної помилки, без будь-якого її документального спростування. Інших доводів на спростування помилковості проведення розрахунків, представником відповідача не наведено.

Таким чином, оскільки контролюючий орган невірно та всупереч вимогам податкового законодавства зробив розрахунки з визначення залишку ТМЦ на початок 2015 року, вартості придбаних ТМЦ у 2015, 2016 та 2017 роках, не врахував, що залишки ТМЦ на початок 2016, 2017, 2018 років були надані ОСОБА_3 з врахуванням ПДВ та торгових націнок, висновки по акту перевірки від 14.03.2018 року є протиправні, а донараховані податкові зобов"язання та застосовані штрафні санкції - безпідставні.

Згідно п.2 ч.1 ст.315, п.4 ч.1 ст.317 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, та приймаючи до уваги те, що доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції в відмовленій частині підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень у відмовленій частині позовних вимог - скасувати.

Прийняти в цій частині нове рішення яким, визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області: № про донарахування грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування, в сумі 9197,29 грн. та застосування фінансової санкції в сумі 2299,32 грн.; № про донарахування грошового зобов'язання з військового збору в сумі 875,02грн. з застосуванням фінансової санкції в сумі 218,76 грн.; № про донарахування грошового зобов'язання з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 18350,13 грн. та застосування фінансової санкції в сумі 5177,25 грн.

Змінити рішення в частині розподілу судових витрат.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області () на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) 2819,20 грн. судових витрат.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 25 квітня 2019 року.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_4 ОСОБА_5