Справа № 540/551/19
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/551/19
Херсонський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Бездрабка О.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Херсонській області), в якій просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не поновлення виплати пенсії за віком; зобов'язати перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1, починаючи з 07.10.2009 р., як непрацюючому пенсіонеру, з врахуванням всього стажу та заробітної плати для обчислення пенсії, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, з підвищенням та індексацією пенсії відповідно до ст.ст.27, 42 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", доплатою до пенсії за понаднормативний стаж відповідно до ч.1 ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", надбавкою до пенсії як дитині війни, здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 р.; встановити контроль виконання судового рішення.

В обґрунтування позову зазначає, що до грудня 1999 року ОСОБА_1 мешкала за адресою: АДРЕСА_1, та отримувала пенсію за віком. Після чого виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, у зв'язку з чим виплату пенсій було припинено. Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 р. від 07.10.2009 р. визнано неконституційними положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії громадянам України, які постійно не проживають на її території. 05.12.2018 р. представник позивача ОСОБА_2 звернувся до ГУ ПФУ в Херсонській області (Генічеський відділ обслуговування громадян (сервісний центр)) із заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 з 07.10.2009 р., із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру, дитині війни, здійснити запит пенсійної справи, інших недостатніх для поновлення виплати пенсії документів, здійснити осучаснення пенсії з 01.10.2017 р. відповідно до пенсійної реформи України. Листом від 17.12.2018 р. відповідач відмовив в поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1, оскільки заява подана не особисто пенсіонером та до неї не долучено паспорт громадянина України з відміткою про реєстрацію на території Автономної Республіки Крим. Вважає бездіяльність відповідача щодо не поновлення виплати пенсії за віком протиправною, оскільки вона порушує її права, передбачені Конституцією та іншими нормативно-правовими актами України.

Ухвалою від 26.03.2019 р. відкрито провадження у даній справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов.

10.04.2019 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує, що звернення щодо поновлення виплати пенсії через довірену особу відбулось з порушенням процедури, визначеної Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1, який передбачає особисте звернення особи за поновленням пенсії в органи Пенсійного фонду з наданням оригіналу паспорту з відповідною реєстрацією на території України (АР Крим) та інших документів, передбачених як Порядком 22-1, так і постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 р. № 234 "Про затвердження Порядку виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м.Севастополя". Звертає увагу на те, що представником позивача до позову долучено копію паспорта для виїзду за кордон ОСОБА_1, строк дії якого закінчився. Вважає, що позивачу правомірно відмовлено в поновленні виплати пенсій за віком, адже підстави для такого поновлення відсутні. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ст.263 КАС України справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Оскільки провадження у справі відкрито 26.03.2019 р., суд розглядає справу в межах строку, встановленого ч.2 ст.263 КАС України.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою України, яка з грудня 1999 року виїхала з України на постійне місце проживання до Ізраїлю, де 26.07.2002 р. взята на консульський облік в Посольстві України в державі Ізраїль.

05.05.1995 р. ОСОБА_1 Євпаторійським міським відділом соціального захисту населення призначено пенсію, про що зроблено відмітку в трудовій книжці.

Пенсійні виплати позивачу припинено у 1999 році у зв'язку з її виїздом на постійне місце проживання за кордон.

05.12.2018 р. представник позивача за довіреністю ОСОБА_2 звернувся до ГУ ПФУ в Херсонській області (Генічеський відділ обслуговування громадян (сервісний центр)) із заявою про призначення/перерахунок пенсії, в якій просив перерахувати, поновити пенсію з 07.10.2009 р., із застосуванням всіх підвищень, індексації, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, здійснити запит пенсійної справи, інших недостатніх для поновлення виплати пенсії документів, здійснити осучаснення пенсії з 01.10.2017 р. відповідно до пенсійної реформи України. До заяви долучено пакет документів: нотаріально засвідчені копії довіреності від 29.10.2018 р. № 914/18 та паспорту від 09.12.1998 р. АС № 710560, нотаріально засвідчена копія картки платника податків від 04.12.2018 р. № 403-18-10291, нотаріально засвідчена копія трудової книжки від 21.07.1960 р., а також заява про перерахування пенсійних виплат на банківський рахунок від 05.12.2018 р., копія паспорта представника.

Листом від 17.12.2018 р. № 3054/02-04 Генічеський відділ обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян ГУ ПФУ в Херсонській області повідомив представника позивача ОСОБА_2 про відмову в поновленні виплати пенсії, оскільки громадянка ОСОБА_1 не дотрималась вимог абз.2 п.3 Порядку 22-1 та не надала заяву про поновлення виплати раніше призначеної пенсії особисто до Генічеського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян ГУ ПФУ в Херсонській області.

Не погоджуючись з відмовою в поновленні виплати пенсії за віком позивач звернулась до суду із цим позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно з ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч.3 ст.25 Конституції України).

Відповідно до ст.7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-ІV) принципами загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, поряд з іншими, є рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат, державна гарантія реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом, відповідальність суб'єктів системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов'язків.

Виплату пенсії за віком позивачу припинено у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю, тобто на підставі ст.ст.49, 51 Закону №1058-ІV.

Згідно п.2 ч.1 ст.49 Закону №1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст.51 Закону №1058-ІV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародні договори між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.

Відповідно до ст.147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність законів та інших правових актів Конституції України і дає офіційне тлумачення Конституції України та законів України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Згідно положень даного рішення оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини встановлено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди при розгляді справ застосовують практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні по справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 р. зазначив, що право на отримання пенсії, як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Із вказаного вище вбачається, що позивач проживаючи в Ізраїлі, як громадянка України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, які проживають на її території, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмежень прав на соціальний захист та соціальне забезпечення, в тому числі права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання.

Всупереч вищевикладеному, відмову в поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 обґрунтовано саме відсутністю документа, що засвідчує її особу та підтверджує місце проживання (реєстрації) позивача на території України.

У відзиві на позовну заяву відповідач звертає увагу суду на те, що строк дії паспорта для виїзду за кордон ОСОБА_1 закінчився. Однак дана обставина не свідчить про втрату ОСОБА_1 громадянства України, що є однією з підстав для поновлення позивачу виплати пенсії за віком. Крім того, вказана обставина не була підставою для відмови ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії за віком, а відповідно до ч.2 ст.77 КАС України суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

Стосовно тверджень відповідача про необхідність позивачу особисто звернутися із заявою, паспортом або посвідкою на постійне проживання до органу, що призначає пенсію, суд зазначає наступне.

Пунктом 1.5 розділу 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1, серед іншого, передбачено, що заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку, як одержувача пенсії.

З викладеного слідує, що заява про поновлення пенсії може бути подана як пенсіонером особисто, так і його законним представником, яким, в свою чергу, є не лише особа, яка представляє майнові права та законні інтереси недієздатних та обмежено дієздатних осіб, як це встановлено ст.242 ЦК України, а й особа, яка представляє майнові права та інтереси дієздатних осіб, але таких, що через свій фізичних стан (старість, хвороба) не можуть особисто здійснювати свої права та виконувати свої обов'язки.

Частиною 1 статті 44 Закону № 1058-ІV встановлено право особи уповноважувати іншу особу на вчинення дій щодо призначення та перерахунку пенсії на підставі нотаріально посвідченої довіреності.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

У відповідності до положень ч.ч.1, 3 ст.244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (ч.1 ст.245 ЦК України).

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 є представниками інтересів громадянки України ОСОБА_1, у тому числі, в управліннях Пенсійного фонду України, у всіх державних органах, підприємствах, установах та організаціях, органах слідства, прокуратурі та міліції, органах місцевого самоврядування, відділах реєстрації актів цивільного стану, комунальних підприємствах, органах зв`язку та поштових відділеннях перед всіма юридичними та фізичними особами. Вчиняти всі необхідні дії для призначення, поновлення, нарахування, перерахунку та виплати, а також одержанні належної їй пенсії, за довіреністю від29.10.2018 р., посвідченої нотаріусом у місті Тель Авів, Ізраїль (а.с.18, 19).

Заяву про призначення/перерахунок пенсії від 05.12.2018 р. було подано ОСОБА_2 Враховуючи те, що повноваження представника позивача ОСОБА_2 оформлені відповідно до ст.ст.244, 245 ЦК України, відповідною довіреністю з печаткою та апостилем, позивач подала свою заяву через свого представника у відповідності до діючого законодавства.

Аналогічна правова позиція з цього питання викладена в постанові Верховного Суду від 31.01.2019 по справі № 520/9721/16-а.

Таким чином, відмова відповідача у поновленні пенсії ОСОБА_1 з підстав, викладених у листі від 17.12.2018 р. № 3054/02-04, є протиправною.

Рішення органу про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший візується спеціалістом, який його підготував, та спеціалістом, який його перевірив. Рішення підписується начальником управління (заступником начальника управління відповідно до розподілу обов'язків) та завіряється печаткою управління (абз.6 п.4.3. Порядку № 22-1).

Частиною 5 статті 45 Закону № 1058-IV визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган ПФУ та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Дане положення узгоджується також з нормами п.4.3 Порядку № 22-1, відповідно до яких не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Таким чином, прийняттю рішення органом Пенсійного фонду передує певна процедура розгляду поданої заявником заяви, спрямована на перевірку правильності оформлення поданих документів та їх достатності. Більше того, законодавством надано право уповноваженому органу вимагати, в тому числі, від заявника дооформлення поданих при зверненні документів та подання додаткових відомостей, необхідних для прийняття вмотивованого рішення.

За результатами розгляду поданої пенсіонером заяви відповідний орган Пенсійного фонду України повинен прийняти одне з таких рішень: про поновлення виплати, або про відмову в поновленні виплати пенсії.

Суд зауважує, що за результатами розгляду заяви позивача відповідачем прийнято лист "Щодо поновлення виплати пенсії гр. ОСОБА_1." № 3054/02-04 від 17.12.2018 р., а не рішення, як того вимагає ч.5 ст. 45 Закону № 1058-IV та абз.6 п.4.3. Порядку № 22-1.

Лист-відповідь ГУ ПФУ в Херсонській області від 17.12.2018 р. № 3054/02-04 лише повідомляє представника позивача про необхідність особистого звернення позивача з відповідною заявою про поновлення пенсії, фактично ж відповідач не розглянув заяву позивача по суті та не виніс передбаченого спеціальним законодавством рішення за результатами розгляду заяви.

Підтвердженням даних висновків є і те, що відповідач, після направлення позивачу листа від 17.12.2018 р. № 3054/02-04, направив представнику позивача 28.03.2019 р. лист за № 299/02-04, яким просить надати додаткові документи. Вказане свідчить про те, що відповідач продовжує збирати документи для вирішення поданої ОСОБА_1 заяви про поновлення виплати пенсії.

Суд зазначає, що уповноваженим органом для призначення (перерахунку) пенсії є Пенсійний фонд, до компетенції якого і входить розгляд документів, в тому числі і нових. Суд не може перебирати компетенцію суб'єктів владних повноважень та досліджувати нові документи, яким не надана була оцінка, та встановлювати на їх основі наявність чи відсутність права та встановлювати наявний стаж на призначення пенсії.

Оскільки відповідачем не розглядалась заява позивача по суті, суд не може зобов'язати відповідача перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1, починаючи з 07.10.2009 р., як непрацюючому пенсіонеру, з врахуванням всього стажу та заробітної плати для обчислення пенсії, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, з підвищенням та індексацією пенсії відповідно до ст.ст.27, 42 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", доплатою до пенсії за понаднормативний стаж відповідно до ч.1 ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", надбавкою до пенсії як дитині війни, здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 р.; встановити контроль виконання судового рішення, оскільки такі вимоги, за відсутності належним чином оформленого рішення за результатами розгляду скарги, є передчасними.

Повноваження суду при вирішенні адміністративної справи визначені статтею 245 КАС України, відповідно до пункту 4 частини 2 якої у разі задоволення адміністративного позову суд може визнання бездіяльність суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії. У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

В даному випадку суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправною відмови ГУ ПФУ у Херсонській області щодо поновлення, перерахунку пенсії ОСОБА_1, викладеної в листі від 17.12.2018 р. № 3054/02-04, та зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення/перерахунок пенсії від 05.12.2018 р. з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні.

До того ж сама Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод покладає на національний суд відповідальність за здійснення правосуддя.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що норма статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стосовно позиції суду направленої на зобов'язання відповідача вчинити певну дію, то вона в повній мірі узгоджується як з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятими Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді так і з численними рішеннями Європейського суду з прав людини, якими останній вимагає винесення таких рішень, які б остаточно ставили б крапку в захисті прав та інтересів заявників.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб'єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

Натомість, у цій справі, відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, замість винесення рішення по суті розгляду заяви оформляти результати її розгляду листом, який має лише інформаційний характер та по суті є проміжною кореспонденцією між сторонами. Безперечно, правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин.

Отже, повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними, а суд вправі зобов'язати відповідача вчинити певні дії.

Правова позиція стосовно права суду зобов'язати відповідача вчинити певні дії викладена в постанові Верховного Суду від 28.02.2018 р. у справі № 816/591/15-а.

У разі відсутності у суб'єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов'язання судом суб'єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження.

Конвенційний принцип "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом".

Щодо вимоги ОСОБА_1 про встановлення судового контролю суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб'єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може під час прийняття рішення у справі. Тобто, питання щодо зобов'язання відповідача подати такий звіт вирішується судом під час постановлення судового рішення.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Водночас, встановлення строку на подачу звіту про виконання судового рішення є правом суду, який ухвалив судове рішення, а не його обов'язком.

Таким чином, суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення у даній справі.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з вказаним позовом було сплачено судовий збір в сумі 768,40 грн., що підтверджується квитанцією № 1534-6962-2407-2357 від 18.03.2019 р.

За результатами розгляду справи суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а тому, з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог, підлягає стягненню з ГУ ПФУ в Херсонській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача судовий збір у сумі 384,20 грн.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255, 263 КАС України, суд -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, рнокпп НОМЕР_1) до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (73005, м.Херсон, вул.28 Армії, 6, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (73005, м.Херсон, вул.28 Армії, 6, ), викладену в листі від 17.12.2018 р. № 3054/02-04, щодо поновлення, перерахунку пенсії ОСОБА_1.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (73005, м.Херсон, вул.28 Армії, 6, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, рнокпп НОМЕР_1) про призначення/перерахунок пенсії від 05.12.2018 р. з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (73005, м.Херсон, вул.28 Армії, 6, ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, рнокпп НОМЕР_1) судовий збір у сумі 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П'ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до пп.15.5 п.15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Бездрабко О.І.

кат. 112010200