Справа № 826/23805/15
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Карпушової О.В., Епель О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа - Приватне акціонерне товариство «Юнівес» про визнання протиправним дій, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулась до суду з даним позовом, в якому просила визнати протиправним рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича щодо визнання нікчемними транзакції (операції) від 05.12.2014 по перерахуванню коштів в сумі 200000,00 грн на поточний (картковий) рахунок НОМЕР_1 від юридичної особи - клієнта Банку ПрАТ «СК «Юніверс», що була здійснена з призначенням платежу «Оплата по дог. безвідсоткової позики №1 від 25.11.14 року Без ПДВ», а також Договору банківського вкладу №002-07978-291214 від 29.12.2014 року; встановити відсутність у Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича повноважень щодо списання з відкритих на ім'я позивача рахунків в АТ «Дельта Банк» належних позивачу грошових коштів у розмірі 151073,20 грн на користь ПрАТ «СК «Юніверс»; зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію стосовно збільшення сум, що підлягають відшкодуванню за рахунок позивача, якій необхідно здійснити виплату відшкодування коштів за вкладами в АТ «Дельта Банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у розмірі 151073,20 грн; зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб здійснити відшкодування коштів за вкладом в АТ «Дельта Банк» позивачу за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у розмірі 151073,20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона є вкладником в розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», частина вкладу, яка обліковується на рахунку позивача за договором банківського вкладу (депозиту), банком не повернута і Фондом гарантування вкладів фізичних осіб не відшкодована. На думку позивача, відповідач протиправно не подає до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо неї, як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладом в ПАТ «Дельта Банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, чим порушує її право на отримання гарантованої суми вкладу. Вважає, що віднесення відповідної трансакції до нікчемної на підставі пункту 7 частини 3 статті 38 зазначеного Закону є безпідставним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2018 року адміністративний позов задоволено частково, зобов'язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо позивача як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відповідно до Договору №002-07978-291214 банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у гривнях від 29.12.2014 року. В задоволенні решти позову відмовлено.

При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є вкладником ПАТ «Дельта Банк» у розумінні положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», твердження Уповноваженої особи про те, що укладеним між позивачем та ПАТ «Дельта Банк» договором надано пільги та переваги, не встановлені законом, окремим кредиторам банку, є безпідставним, адже приписи чинного законодавства не містять заборони щодо зарахування коштів на рахунок однієї особи від іншої, при цьому в даному випадку, кошти на рахунок позивача було внесено безпосередньо позивачем. Доказів нікчемності правочину Уповноваженою особою не надано.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято при неповному з'ясуванні обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що дії певних юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців з перерахування коштів з власних поточних рахунків на рахунки фізичних осіб, відкриті в Банку, були зумовлені тим, що на рахунках юридичних осіб/фізичних осіб-підприємців були наявні залишки грошових коштів, які з огляду на незадовільний стан платіжної дисципліни АТ «Дельта Банк», не могли бути ані перераховані на власні рахунки таких юридичних осіб/фізичних осіб-підприємців, відкриті в інших банках, ані використані/отримані іншим чином. З огляду на це, а також на ризик неповернення коштів, що існував для таких юридичних осіб/фізичних осіб-підприємців у випадку ліквідації Банку через недостатність коштів від реалізації його майна, вказані юридичні особи/фізичні особи-підприємці з метою подальшого отримання власних коштів через фізичних осіб (за рахунок відшкодування їм коштів Фонду) ініціювали перерахування коштів з власних поточних рахунків на рахунки певної кількості інших фізичних осіб з різними призначеннями платежу, які були відмінними від платежів, пов'язаних із трудовими відносинами, та/або з призначенням платежу, які явно не відповідали суті операції. При цьому, такі перекази юридичними особами та фізичними особами-підприємцями котів з власних поточних рахунків на рахунки фізичних осіб-клієнтів банку були здійснені в період,коли платежі за межі Банку фактично не здійснювались або здійснювались вибірково, та були вчинені фактично не з метою, вказаною в призначенні платежу, а з метою отримання грошових коштів через фізичних осіб-отримувачів переказів (за рахунок виплати таким фізичним особами коштів Фондом), та без фактичного надходження коштів до банку.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду без змін та вказує на правомірність висновків суду першої інстанції і безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Згідно з п.2 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто у письмовому провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 25.11.2014 року між позивачем (позичальник) та ПрАТ «СК «Юнівес» (позикодавець) укладено договір безвідсоткової позики №1, відповідно до умов якого позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти в сумі 200000 грн, а позивальник зобов'язується повернути позикодавцеві у встановлений строк (до 28.02.2015) таку ж суму грошових коштів. Позикодавець не має права на отримання відсотків за цим договором. Грошові кошти надаються позикодавцем позичальнику не пізніше 01.12.2014 року у безготівковій формі на вказаний в цьому договорі рахунок. В цей же день ПрАТ «СК «Юнівес» було надано позику позивачу шляхом перерахування коштів на рахунок, відкритий ним у ПАТ «Дельта Банк».

29.12.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та позивачем укладено договір №002-07978-291214 банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у гривнях, за умовами якого позивач, як вкладник, розмістив в ПАТ «Дельта Банк» вклад в сумі 120000 гривень строком до 28.01.2015 включно.

Згідно п.1.6. Договору, банк відкриває вкладнику вкладний (депозитний) рахунок НОМЕР_2.

Пунктом 1.10 Договору визначено, що вклад виплачується вкладнику у разі закінчення строку залучення вкладу, або в інший день дострокового припинення дії цього Договору у випадках, передбачених цим Договором та Правилами, шляхом зарахування на поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватися із використанням електронних платіжних засобів НОМЕР_3, відкритий на ім'я вкладника в установі банку.

Платіжним дорученням №43788369 від 29.12.2014 року позивач розмістила грошові кошти у сумі 120000,00 грн на депозитному рахунку у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк».

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 року № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 02.03.2015 року №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно якого з 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію строком на 3 місяці та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрацію в ПАТ «Дельта Банк» - Кадирова Владислава Володимировича.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 08.04.2015 року №71 внесено зміни до рішення від 02.03.2015 року №51 та вказано, що тимчасову адміністрацію запроваджено строком на 6 місяців з 03.03.2015 року по 02.09.2015 року.

У подальшому, рішенням виконавчої дирекції Фонду від 03.08.2015 року №147 продовжено строки здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» до 02.10.2015 року.

Постановою Правління Національного банку України від 02.10.2015 року №664 відкликано банківську ліцензію та вирішено ліквідувати ПАТ «Дельта Банк».

02.10.2015 року згідно рішення виконавчої дирекції Фонду № 181 від 02.10.2015 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк» та призначено Кадирова Владислава Володимировича уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» строком на 2 роки з 05.10.2015 року по 04.10.2017 року включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 20.02.2017 року №619 продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ «Дельта Банк» на два роки до 04.10.2019 року включно.

Позивач отримала від Тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк» повідомлення №9294/166 від 29.09.2015 року, яким її повідомлено про нікчемність транзакції (операції) від 05.12.2014 року по перерахуванню коштів в сумі 200000 грн на поточний (картковий) рахунок НОМЕР_1 від юридичної особи - клієнта Банку ПрАТ «СК «ЮНІВЕС», що була здійснена з призначенням платежу «Оплата по дог. безвідсоткової позики №1 від 25.11.14 року Без ПДВ», а також Договору банківського вкладу №002-07978-291214 від 29.12.2014 року, на який були залучені кошти, отримані внаслідок зазначеної нікчемної транзакції, згідно пункту 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

При цьому, позивача не було включено до переліку вкладників, яким необхідно здійснити виплату відшкодування коштів за вкладами в АТ «Дельта Банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у розмірі 151073,20 грн відповідно до договору №002-07978-291214 від 29.12.2014.

Позивач, вважаючи свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, звернулась з даним позовом до суду.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів перед судом правомірність своїх дій, з чим погоджується і колегія суддів з огляду на наступне.

Так, частиною першою статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон) визначено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

За правилами частин першої-четвертої статті 27 Закону уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню.

Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Інформація про вкладника в переліку вкладників має забезпечувати його ідентифікацію відповідно до законодавства.

Згідно ч. 5 ст. 27 Закону протягом шести днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур'єр» або «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Приписи ч. 6 ст. 27 Закону визначають, що Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію формує перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до частини четвертої статті 26 цього Закону.

Відповідно до пунктів 3-5 розділу ІІІ Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09.08.2012 року № 14 (далі - Положення № 14) уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує та подає до Фонду повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду (додаток 8), із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню (далі - Перелік), перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до пунктів 4-6 частини четвертої статті 26 Закону, а також перелік осіб, які на індивідуальній основі отримують від банку проценти за вкладом на більш сприятливих договірних умовах, ніж звичайні, або мають інші фінансові привілеї від банку.

Перелік складається станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку і включає суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується, виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів (зменшених на суму податку), але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку.

Визначений у Переліку залишок гарантованої суми надається з урахуванням розрахункових сум, сплачених вкладнику протягом дії тимчасової адміністрації у неплатоспроможному банку.

Якщо вкладник не отримав свої вклади у межах граничного розміру суми відшкодування протягом дії тимчасової адміністрації за рахунок цільової позики Фонду, така сума відшкодування включається до Переліку.

Перелік складається в алфавітному порядку за прізвищами вкладників та подається до Фонду на паперових та електронних носіях разом із супровідним листом.

Інформація про вкладника в Переліку має забезпечувати його ідентифікацію відповідно до законодавства.

Перелік на паперових носіях (пронумерованих, прошитих) засвідчується підписом уповноваженої особи Фонду та відбитком печатки банку, що ліквідується, на електронних носіях подається на CD-дисках у csv файлі. Дані на паперових та електронних носіях повинні бути ідентичними.

Відповідно до пункту 6 розділу ІІІ Положення №14 передбачено, що протягом процедури ліквідації уповноважена особа Фонду може надавати до Фонду додаткову інформацію про вкладників стосовно: зменшення (збільшення) кількості вкладників, яким необхідно здійснити виплати відшкодування; зміни розміру належних їм сум; зміни особи вкладника; змін реквізитів вкладників; змін розміру сум разом із змінами реквізитів вкладників.

Як передбачено у пунктах 2, 3 розділу IV Положення №14, Фонд складає на підставі Переліку загальний Реєстр вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, за формою, наведеною у додатку 11 до цього Положення (далі - Загальний Реєстр).

Загальний Реєстр складається на паперових та електронних носіях, підписується відповідальною особою, яка його склала, та засвідчується підписом директора-розпорядника та відбитком печатки Фонду, на електронних носіях - на CD-дисках у csv файлі. Дані на паперових та електронних носіях повинні бути ідентичними.

Наведені норми законодавства вказують, що процедура визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, включає такі етапи: 1) складення уповноваженою особою Фонду переліку вкладників та визначення розрахункових сум відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду; 2) передача уповноваженою особою Фонду сформованого переліку вкладників до Фонду; 3) складення Фондом на підставі отриманого переліку вкладників Загального Реєстру; 4) затвердження виконавчою дирекцією Фонду Загального реєстру.

Як вбачається з листа Тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк» повідомлення №9294/166 від 29.09.2015 року, яким позивача повідомлено про нікчемність транзакції (операції) від 05.12.2014 року по перерахуванню коштів в сумі 200000 грн на поточний (картковий) рахунок НОМЕР_1 від юридичної особи - клієнта Банку ПрАТ «СК «ЮНІВЕС», що була здійснена з призначенням платежу «Оплата по дог. безвідсоткової позики №1 від 25.11.14 року Без ПДВ», а також Договору банківського вкладу №002-07978-291214 від 29.12.2014 року, на який були залучені кошти, отримані внаслідок зазначеної нікчемної транзакції, згідно пункту 7 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно ч. 2 ст. 38 Закону протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Приписи ч. 3 ст. 38 Закону визначають, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Порядок виявлення нікчемних договорів, а також дій Фонду у разі їх виявлення визначаються нормативно-правовими актами Фонду.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 38 Закону Фонд протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Наведене дає підстави для висновку про наявність в Уповноваженої особи, а у подальшому у Фонду обов'язку забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті, а також права на вчинення дій щодо повідомлення осіб про нікчемність договорів і застосування наслідків їх нікчемності.

Разом з тим, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що дане право не є абсолютним, а кореспондується з обов'язком встановити перед прийняттям рішення обставини, з якими Закон пов'язує нікчемність правочину, тобто саме по собі твердження про нікчемність правочину недостатньо для визнання його таким, оскільки воно у даному випадку нівелюється протилежним твердженням вкладника про дійсність вкладу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, врегульовані цивільним законодавством, положення якого не можуть бути застосовані комісією банку чи уповноваженою особою Фонду при вирішенні питання щодо віднесення правочинів до нікчемних для розширення переліку підстав нікчемності, визначених у частині третій статті 38, а також у частині 3 статті 36 Закону. Про це зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року у справі №826/1476/15.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для визнання нікчемним договору банківського вкладу (депозиту), укладеного позивачем з ПАТ «Дельта Банк», визначено п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону, відповідно до якого правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав, зокрема, коли банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Умовою застосування п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону при встановленні нікчемності правочину є мета надання окремим кредиторам переваг, прямо не встановлених для них законодавством. Однак, одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах 200000,00 грн прямо встановлена законодавством України, а тому посилання на п. 7 ч. 3 ст. 38 вказаного Закону не є належною підставою для визнання правочину, укладеного між Позивачем та ПАТ «Дельта банк», нікчемним.

Посилання Уповноваженої особи на постанову правління Національного банку України від 30.10.2014 року №692/БТ «Про віднесення ПАТ «Дельта банк» до категорії проблемних», якою встановлено обмеження в діяльності банку, що була наявна на момент укладання договору №002-07978-291214 від 29.12.2014 року банківського вкладу (депозиту) та, на її переконання, перешкоджала його укладенню, судовою колегією оцінюється критично, оскільки зазначена постанова становить банківську таємницю і позивач не могла знати про її зміст та встановлені обмеження.

Доказів на підтвердження наявності підстав, передбачених ч. 4 ст. 26 Закону, для відмови у відшкодуванні коштів по рахунку позивача, відповідачем надано не було, а судом не встановлено.

Разом із тим, транзакція (операція) по перерахуванню коштів в сумі 200000 грн на рахунок позивача від юридичної особи ПрАТ «СК «Юнівес», відкритих в ПАТ «Дельта Банк» здійснено до запровадження тимчасової адміністрації, тобто до 02 березня 2015 року.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. щодо визнання нікчемними транзакції (операції) по перерахуванню коштів в сумі 20000 грн на рахунок позивача від юридичної особи ПрАТ «СК «Юнівес» та Договору №002-07978-291214 від 29.12.2014, не є актом індивідуальної дії у розумінні КАС України, оскільки не створює жодних обов'язків для позивача та безпосередньо не порушує його прав, а тому позовні вимоги в частині визнання протиправним даного рішення задоволенню не підлягають.

Колегія суддів наголошує, що відповідачем було визнано нікчемним транзакцію (операцію) по перерахуванню коштів в сумі 200000 грн на рахунок позивача від юридичної особи ПрАТ «СК «Юнівес», відкритих в ПАТ «Дельта Банк», проте будь-яких доказів чи зауважень, що внесення суми коштів у розмірі 120000 грн на рахунок позивача самим позивачем (платіжне доручення №43788369 від 29.12.2014 року) є протиправним, відповідачем не надано, при цьому саме відшкодування грошової суми, внесеної на рахунок позивача НОМЕР_2 є предметом розгляду у даній справі.

Крім того, в силу положень ч. 3 ст. 228 ЦК України питання недійсності правочину у разі недодержання вимоги щодо його відповідності інтересам держави і суспільства, його моральним засадам вирішується виключно судом, натомість відповідного судового рішення про визнання недійсним спірного договору та застосування до нього правових наслідків недійсності матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону вкладник - фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Приписи п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону визначають вклад як кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що вкладником є, зокрема, фізична особа, яка уклала договір банківського вкладу, кошти на який залучені банком від вкладника або надійшли на рахунок вкладника.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що у межах спірних правовідносин позивач є вкладником ПАТ «Дельта Банк», а відтак має право на відшкодування коштів за вкладом за рахунок Фонду.

З урахуванням наведеного, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що право громадянина на власність як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства закріплено в Конституції України, у якій установлено основні положення щодо власності (статті 13, 41, 142 та 143 Конституції України), закріплено рівність усіх суб'єктів права власності (статті 1 та 13 Конституції України), гарантії права власності та обов'язки власників (статті 13 і 41 Конституції України). Крім того, стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

У статті 3 ЦК України серед засад цивільного законодавства закріплена неприпустимість позбавлення права власності (пункт 2 частини першої), хоча власник може вимагати усунення й тих порушень, що не призвели до позбавлення права власності. Відповідно до статті 321 ЦК України зміст непорушності права власності охоплює також заборону обмеження в його здійсненні.

Важливою гарантією права приватної власності є конституційне закріплення, що «примусове відчуження об'єктів приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього повного відшкодування їхньої вартості» (частина п'ята статті 41 Конституції України). Конституційний принцип непорушності права власності проявляється як засада впевненості власника у стабільному становищі у якому він перебуває і яке гарантовано йому державою з усім комплексом відповідних засобів, які остання для цього застосовує.

Дотримання прав вкладників банків передусім проявляється в законодавчих гарантіях повернення всієї суми вкладу та процентів на неї або доходів у іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором банківського вкладу (ч. 1 ст. 1058 ЦК України). У разі визнання банку неплатоспроможним гарантією забезпечення прав вкладників є поетапне відшкодування, в порядку передбаченому законом, суми за вкладом: Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку; у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, в порядку загальних правил відшкодування за процедурами ліквідації.

Правова позиція у спірних правовідносинах узгоджується з висновками Верхового Суду щодо застосування норм права, викладеними у постанові від 23.10.2018 року у справі №804/6992/15.

Крім того, згідно правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 04.07.2018 року у справі № 826/1476/15, якщо внаслідок проведених операцій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а не банку, завдані збитки (штучно збільшена сума гарантованих державою виплат), то ст. 38 Закону № 4452-VI не може бути застосована, а Фонд має звертатися до суду з вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину на підставі ст. 228 ЦК України. Лише за наявності рішення суду можна застосовувати до позивача будь-які наслідки недійсності нікчемного правочину за цією статтею.

Водночас, у згаданій вище постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що при виявленні нікчемних правочинів Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати правочини нікчемними. Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу банку, підписаного уповноваженою особою Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону незалежно від того, чи була проведена передбачена ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» перевірка правочинів банку і виданий згаданий наказ. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Наказ банку не є підставою для застосування таких наслідків. Такий наказ є внутрішнім розпорядчим документом банку, який підписано уповноваженою особою Фонду - особою, що здійснює повноваження органу управління банку, не є актом індивідуальної дії у розумінні КАС України, оскільки не створює жодних обов'язків для позивача та безпосередньо не порушує його прав.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає обґрунтованим твердження суду першої інстанції, що право особи у межах спірних правовідносин може бути захищене шляхом визнання протиправними дій Уповноваженої особи щодо формування повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, у частині невключення до нього позивача.

При цьому, приписи п. 1 ч. 2 ст. 27 Закону передбачають складення переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що належним і достатнім способом захисту права позивача є зобов'язання Уповноваженої особи подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо позивача, як вкладника, яка має право на відшкодування коштів за вкладом в Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за Договором банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у гривнях від 29.12.2014 № 002-07978-291214.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги в частині встановлення відсутності у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб повноважень щодо списання з відкритих на ім'я позивача рахунків в АТ «Дельта Банк», належних останньому грошових коштів у розмірі 151069,08 на користь ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» задоволенню не підлягають, оскільки на законодавчому рівні визначено право Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та/або уповноваженої особи Фонду (в межах делегованих повноважень) на визнання правочинів неплатоспроможного банку такими, що порушують публічний порядок, у випадках, визначених у ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб покладається обов'язок повернути відносини позичальника у первісний стан (до укладення нікчемного договору) за недійсним (нікчемним правочином) відповідно до статті 216 ЦК України, додаткового встановлення вказаного факту судовим рішенням не потребується.

Крім того, зважаючи на зміст положень ст.26 та ст.27 Закону виконавча дирекція Фонду затверджує Загальний реєстр відшкодувань вкладникам виключно на підставі Переліку вкладників, складеного та наданого Уповноваженою особою.

У переданому Уповноваженою особою Переліку вкладників інформації стосовно позивача не містилося, в зв'язку з чим дані про позивача не могли бути враховані при складанні та затвердженні Загального реєстру Фондом гарантування.

У Фонду гарантування відсутні будь-які первинні документи по вкладникам і тому при складанні Загального реєстру використовуються виключно інформація, що наявна в переданому уповноваженою особою Переліку вкладників.

Враховуючи вищевикладене, вірним є висновок суду першої інстанції, що позовна вимога про зобов'язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб здійснити відшкодувати коштів за вкладом в АТ «Дельта Банк» є передчасною, оскільки Фонд гарантування не має правових підстав для здійснення відшкодування позивачу, так як вона не була включена Уповноваженою особою до Переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування у ПАТ «Дельта Банк».

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду не спростовують.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Карпушова

О.В. Епель