Справа № 725/1485/19
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 725/1485/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції: Вольська-Тонієвич О.В.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

25 квітня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Полотнянка Ю.П. Загороднюка А.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 Бангладеш, ОСОБА_4 на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 18 березня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 Бангладеш, ОСОБА_4 про примусове видворення та затримання, з метою ідентифікації громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 Бангладеш, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з поміщенням його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні,

В С Т А Н О В И В :

в березні 2019 року позивач ОСОБА_5 прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся до Першотравневого районного суду міста Чернівці з позовом до громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 Бангладеш, ОСОБА_4 про прийняття рішення про примусове видворення громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 Бангладеш, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі території України.

Також, позивач просив затримати громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 Бангладеш, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою ідентифікації, з поміщенням його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на термін шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання, а саме з 13 год. 00 хв. 15 березня 2019 року.

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 18.03.2019 позов задоволено частково.

Затримано з метою ідентифікації особи громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 Бангладеш ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з поміщенням його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на термін шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання, а саме з 13:00 год. 15 березня 2019 року.

Не погоджуючись з даним рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Апеляційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при розгляді справи не з'ясував усі обставини, що мають значення для справи та надав не належну оцінку тим обставинам та доказам, що присутні в матеріалах справи.

Позивач в судове засідання не з'явився, повноважного представника не направив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з'явився, повноважного представника не направив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, обмежені строки розгляду справи та жоден з учасників справи в судове засідання не з'явився, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі п.2 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами, 13 березня 2019 року представниками прикордонної поліції Румунії за незаконний перетин державного кордону із України до Румунії, поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон, на напрямку 874 прикордонного знаку, на відстані 1000 метрів від лінії державного кордону, що на ділянці відповідальності відділення інспекторів прикордонної служби «Куликівка» відділу прикордонної служби «Порубне», було затримано групу осіб, в тому числі громадянина ОСОБА_3 Бангладеш, який назвався ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 При особистому огляді, огляді речей відповідача, встановлено, що він не має при собі документу, що посвідчує його особу.

15 березня 2019 року в ході проведення прикордонно-представницької зустрічі із представниками прикордонної поліції Румунії, в рамках прискореної процедури реадмісії було передано представнику прикордонної служби України громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 Бангладеш ОСОБА_4 (а.с.7, 9, 10).

Цього ж дня, з метою зясування обставин правопорушення та встановлення особи, ОСОБА_4 затримано на термін до трьох діб, про що письмово проінформовано Департамент консульської служби Міністерства закордонних справ України (а.с.8, 14).

Також, 16 березня 2019 року відносно ОСОБА_4 працівниками ОСОБА_5 прикордонного загону складено протокол про адміністративне правопорушення за ст.204-1 ч.2 КУпАП, тобто за спробу незаконного перетину державного кордону з України до Румунії (а.с.11).

Рішенням заступника начальника ОСОБА_5 прикордонного загону від 15 березня 2019 року на підставі ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вирішено примусово повернути відповідача за межі території України в країну походження ОСОБА_2 ОСОБА_3 Бангладеш, з наданням строку для його виконання до 17 березня 2019 року (а.с.15).

Однак, ОСОБА_4 не має змоги виконати вказане рішення, оскільки як вбачається із матеріалів справи, а також пояснень відповідача, у нього відсутні документи на право перетину державного кордону та кошти для придбання квитка (а.с.15).

Крім того, суд першої інстанції встановив, що відповідач не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту. Зі слів відповідача, з відповідними заявами до працівників ДМС України він не звертався.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що У судовому засіданні відповідач визнав, що перебуває на території держави Україна незаконно. Через складну політичну ситуацію у державі Бангладеш, відповідач близько півтора місяця тому прибув разом із іншими громадянами незаконно з території Російської Федерації в Україну. Увесь час він перебував у м.Києві, де проживав у хостелі та очікував коли знайомі посприяють у переміщенні його до Західної Європи. 12.03.2019 до хостелу прибули невідомі особи, які його та інших іноземних громадян на мікроавтобусі відвезли у невідомому напрямку. 13.03.2019 вночі вони приїхали до лісу, де невідомі вказали вийти з машини та йти в ліс у напрямку державного кордону України із Румунією. По прибуттю до державного кордону він та ще семеро іноземних громадян, не дочекавшись провідника, самостійно пішли у напрямку Румунії та незаконно перетнули державний кордон України з Румунією. Проте були затримані представниками прикордонної поліції Румунії.

Таким чином, ОСОБА_4, усвідомлюючи протиправний характер діяння, обрав незаконний спосіб досягнення своєї мети щодо потрапляння до країн Західної Європи, а державу Україна використовував виключно, як транзитну країну, внаслідок чого своїми діями грубо та свідомо порушив законодавство України.

У відповідача ОСОБА_4 відсутні документи, які ідентифікують його особу, що унеможливлює встановити його особу, а також вирішити питання про законні підстави його подальшого перебування на території України.

Враховуючи вказане, а також те, що у відповідача відсутній паспортний документ чи інший документ, що надає йому право на перебування на території України на законних підставах, а також на виїзд з території України, та на підставі якого можливо встановити його особу, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме - затримати відповідача з метою ідентифікації особи, з поміщенням його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на термін шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання, а саме з 13:00 год. 15 березня 2019 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на території України.

Як передбачено ч.4 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Відповідно до ч.1 ст.289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, на підставі заяви поданої органом охорони державного кордону до іноземця або особи без громадянства суд може застосувати такий захід як затримання з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.

Згідно з приписами ч.11-13 ст.289 КАС України передбачено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Враховуючи зазначене колегія суддів приходить до висновку, що у випадку відсутності співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації та неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи, особу може бути затримано на термін шість місяців, строк затримання такої особи може бути продовжено шляхом подачі відповідного адміністративного позову, який подається кожні шість місяців.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що у відповідача відсутні визначені законодавством та міжнародними договорами України підстави для перебування в Україні, відсутні також обставини, які, згідно ч.8 ст.26 та ч.1 ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» забороняють примусове видворення за межі України (Відповідач не перебуває у процедурі визнання біженцем та особами, які потребують додаткового захисту; не підпадає під захист ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; в країні громадянської належності їх життю або свободі не загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; не загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; не загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки).

Враховуючи зазначене, а також матеріали справи та надані докази, колегія суддів приходить до висновку, що з наданих відповідачем доказів неможливо його ідентифікувати як громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 Бангладеш, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому виснвоки суду першої інстанції є правомірними.

Порушень норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

Разом з тим, згідно з ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до п.113 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Чахал проти Великобританії» (заява № 22414/93) будь-яке позбавлення волі відповідно до статті 5 п. 1 (f) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод буде виправданим доти, доки триває процедура депортації. Якщо така процедура не провадиться з належною ретельністю, затримання перестає бути допустимим.

Європейський Суд з прав людини у справі «ОСОБА_6 проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в Законі.

Крім того, ЄСПЛ у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

А тому, оскільки доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 Бангладеш, ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 18 березня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття. Порядок касаційного оскарження передбачений ст.ст.272, 328, 329 КАС України.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_7 ОСОБА_6