Справа № 826/9223/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 квітня 2019 року № 826/9223/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до 1. Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області;

2. Виконуючого обов'язки начальника Головного управління

Держгеокадастру у Житомирській області Козакова Сергія

Володимировича;

3. Виконуючого обов'язки начальника відділу у Коростенському

районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській

області Каленської Людмили Сергіївни

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - фізична особа-підприємець ОСОБА_4,

про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Житомирській області, відповідач 1), виконуючого обов'язки начальника Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області Козакова С.В. (далі - відповідач 2, Козаков С.В.), виконуючого обов'язки начальника відділу у Коростенському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області Каленської Л.С. (далі - відповідач 3, Каленська Л.С.) та просить суд:

- визнати протиправними дії відповідачів щодо відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Хотинівської сільської ради Коростенського району Житомирської області за межами села Домолоч згідно заяв позивача від 06 грудня 2016 року та від 21 лютого 2017 року;

- визнати протиправними дії відповідачів щодо визначення (віднесення) до категорії земель лісогосподарського призначення ділянки, вказаної у заявах позивача від 06 грудня 2016 року та від 21 лютого 2017 року;

- визнати протиправними дії відповідачів 1 та 2 щодо віднесення до земель лісогосподарського призначення та відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вказаної у заяві позивача від 06 грудня 2016 року та від 21 лютого 2017 року;

- визнати протиправними дії відповідача 3 щодо віднесення до земель лісогосподарського призначення ділянки, вказаної у заяві позивача від 17 травня 2017 року та неврахування розпорядження Коростенської районної державної адміністрації № 46 від 16 лютого 2017 року «Про затвердження технічного звіту по обстеженню земельної ділянки»;

- заборонити відповідачам не визнавати за позивачем право замовити та подати на затвердження розроблену документацію із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вказаної позивачем у заяві від 28 березня 2017 року;

- зобов'язати відповідача 1 видати довідку про відсутність передбачених законом підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вказаної у заявах позивача від 06 грудня 2016 року та від 21 лютого 2017 року, та належність земельної ділянки до земель запасу Хотинівської сільської ради, можливість надання її у власність для ведення особистого селянського господарства у визначеному законом порядку.

Позов обґрунтовано зокрема тим, що у грудні 2016 року позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області із заявою про надання безоплатно у власність з земель державної власності для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку, площею 2 га за межами населеного пункту села Домолоч Коростенського району Житомирської області.

Проте, у відповідь позивач отримав лист за підписом Козакова С.В. від 28 грудня 2016 року про відмову у безоплатному наданні земельної ділянки у власність з підстав її віднесення до земель лісогосподарського призначення.

Позивач у свою чергу звернувся до ДП «Житомирський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», яким було проведено комплекс проектно-вишукувальних робіт з розробки технічного звіту по обстеженню земельної ділянки. Згідно технічного звіту фахівцями визначено, що зазначена земельна ділянка відноситься до земель агровиробничих груп, зокрема, до пасовищ.

Отримавши додаткові документи, позивач повторно звернувся до відповідача 1 із заявою про безоплатне надання тієї ж земельної ділянки у власність та надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Листами від 06 та 14 квітня 2017 року позивача було повідомлено про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо вказаної земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства з причини її належності до земель лісогосподарського призначення.

Вважаючи себе таким, що набув право на розроблення документації із землеустрою, оскільки відповідачем 1 своєчасно не було розглянуто повторну заяву від 21 лютого 2017 року та не повідомлено про надання дозволу або про відмову у його наданні, позивач звернувся до відповідача 3 для одержання довідки з державної статистичної звітності щодо наявності земель та їх розподілу за власниками, землекористувачами, угіддями.

Проте, відповідач 3 відмовив у наданні запитуваної довідки та зазначив, що бажана земельна ділянка станом на 01.01.2016 р. відносилася до земель запасу, ліси, лісові площі, чагарники.

Отже, позивач не може отримати дозвіл на розроблення землевпорядної документації для отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, оскільки відповідачі відмовляють в оформленні потрібних документів з підстав віднесення бажаної ділянки до земель лісогосподарського призначення, у чому позивач вбачає протиправність дій, а також бездіяльність, з чим і звертається до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 01 серпня 2017 року відкрито провадження у справі, призначено її до розгляду у судовому засіданні.

Судове засідання, призначене на 14 серпня 2017 року не відбулося з технічних причин.

У зв'язку з неявкою представника третьої особи, розгляд справи 24 жовтня 2017 року відкладено. Одночасно уповноваженим представником відповідача 1 надані письмові заперечення проти позову, у яких зазначено, що надання земельної ділянки позивачу призведе до порушення принципу раціонального використання земель, оскільки згідно існуючого розподілу бажана земельна ділянка дійсно відноситься до земель сільськогосподарського призначення. Зміна цільового призначення земель відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України, а конкретних земельних ділянок - здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Востаннє зміни до Державної статистичної звітності стосовно формування земель запасу та віднесення до них у тому числі земельної ділянки, щодо якої ставить питання позивач, відбулися у 2008 році. Водночас, відповідно до наказу Державної служби статистики України від 19 жовтня 2015 року № 190 було скасовано наказ Державного комітету статистики України від 05 листопада 1998 року № 377 «Про затвердження форми державної статистичної звітності земельних ресурсів з кількісного обліку земель (форми №№ 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем)», та нових форм для внесення змін, доповнень та нових даних затверджено не було, через що проводити такі дії технічно неможливо. У зв'язку з тим, що визначення статусу земельної ділянки, щодо якої ставить питання позивач, як такої, що відноситься до земель сільськогосподарського призначення, немає, то змінити її статус на власний розсуд відповідач 1 не може.

Відповідачі 2 та 3 надали аналогічні письмові заперечення проти позову, у задоволенні якого просили відмовити.

Від третьої особи у справі 06 березня 2018 року надійшли письмові пояснення стосовно позову.

У зв'язку з перебуванням судді у стані тимчасової непрацездатності, судове засідання 14 листопада 2017 року не відбулося.

Ухвалою від 17 листопада 2017 року від відповідача 1 витребувано додаткові докази.

В судовому засіданні 12 грудня 2017 року суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України та викладено його у новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України у новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду справи суд перевіряє, чи прийняті (вчинені) рішення:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 6 статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Суб'єктам владних повноважень, які передають земельній ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України заборонено вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Як визначено у пункті 7 статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, законодавством встановлено виключні підстави, за наявності яких заявникові може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

У такому випадку відмова може бути визнана обґрунтованою лише тоді, коли компетентним суб'єктом владних повноважень встановлюється невідповідність місця розташування об'єкта вимогам зазначеним у Земельному кодексі документів, які повинні бути затверджені у встановленому законом порядку або вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно пункту б частини 1 статті 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

З матеріалів справи вбачається, що 06 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру в Житомирській області із заявою про надання йому безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га за межами населеного пункту - села Домолоч, Коростенського району, Житомирської області, а також надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а.с. 15).

Листом від 28 грудня 2016 року № Л-11265/0-1058/6-16 (а.с.38-39) ГУ Держгеокадастру у Житомирській області повідомило позивача про віднесення земель, за рахунок яких позивач бажає отримати ділянку, до категорії державних земель лісогосподарського призначення відповідно до довідки кадастрового реєстратора Управління Держгеокадастру у Коростенському районі від 21 грудня 2016 року, через що у задоволенні заяви позивачу відмовлено.

Отримавши відмову, позивач звернувся до ГУ Держгеокадастру у Житомирській області з проханням надати роз'яснення та документальні підтвердження віднесення земельної ділянки, розташованої на території Хотинівської сільської ради, до земель лісогосподарського призначення.

Листом від 27 січня 2017 року № Л-18/0/2-17 позивачу роз'яснено, що згідно акту обстеження фактичного стану земель, що підлягають поділу на земельні частки (паї) реформованого КСП «Хотинівське» Хотинівської сільської ради, затвердженого розпорядженням голови Коростенської РДА від 14 жовтня 2003 року № 354 та відповідно до державної статистичної звітності з кількісного обліку земель по формі 6-зем станом на 01 січня 2016 року дані земельні ділянки обліковані в землях запасу Хотинівської сільської ради, у складі угідь - чагарники, категорія земель - землі лісогосподарського призначення.

Для підтвердження тих обставин, що дана земельна ділянка не відноситься до земель лісогосподарського призначення, позивач уклав договір з ДП «Житомирський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», яким проведено комплекс проектно-вишукувальних робіт по розробці технічного звіту з обстеження земельної ділянки (на предмет встановлення ґрунтового покриву, визначення складу угідь та особливо цінних груп ґрунтів) орієнтовною площею 10 га, розташованої на землях запасу Хотинівської сільської ради Коростенського району Житомирської області. Фахівцями, зокрема визначено, що земельна ділянка відноситься до земель агровиробничих груп, до пасовищ.

Зазначений звіт затверджено розпорядженням Коростенської районної державної адміністрації № 46 від 16 лютого 2017 року.

Разом з додатковими документами позивач 21 лютого 2017 року повторно звернувся до відповідача 1 із заявою про безоплатне надання земельної ділянки у власність для розгляду питання надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки у власність.

Як стверджує позивач, відповіді на повторне звернення відповідно вимог частини третьої статті 123 Земельного кодексу України він не отримав, тому вважав, що набув право замовити розроблення документації із землеустрою та уклав відповідний договір з ФОП ОСОБА_4

Водночас, листами від 06 та 14 квітня 2017 року позивача повідомлено про повторну відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо вищезазначеної земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства з причини її віднесення до земель лісогосподарського призначення відповідно до довідки відділу Головного управління Держгеокадастру у Коростенському районі Житомирської області № 0-6-0.17-107/113-17 від 09 березня 2017 року.

Також позивач звернувся із заявою для одержання довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками, землекористувачами та угіддями, проте листом від 12 червня 2017 року відповідач 3 відмовив позивачу у видачі довідки, зазначивши що наказом Державної служби статистики України № 190 від 19 серпня 2015 року припинено чинність наказу Держкомстату № 377 від 05 листопада 1998 року, яким були затверджені форми державної статистичної звітності та інструкція з їх заповнення.

Крім зазначеного у листі Державної служби статистики України вказано, що оскільки наказ № 377 втратив чинність, то внесення змін до Державної статистичної звітності у кількісному обліку земель по формі 6-зем та 2-зем не проводиться.

Отже, вважаючи хибними та незаконними твердження відповідачів стосовно віднесення земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, оскільки вона обліковується в Державній статистичній звітності у складі земель запасу Хотинівської сільської ради, склад угідь - чагарники, категорія земель - землі лісогосподарського призначення, позивач звертається до суду з даним адміністративним позовом.

Оцінюючи спірні правовідносини, що склалися між сторонами, суд виходить з положень статті 14 Конституції України, відповідно до яких земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю не є безумовним, воно виникає та реалізується на підставах та у порядку, визначеному Земельним кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Згідно частини першої статті 33 Земельного кодексу України громадяни України можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом України або за результатами аукціону (частина перша статті 116 Земельного кодексу України).

Як вбачається з досліджених судом матеріалів справи, відмови відповідачів у виділенні ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства базуються на віднесенні бажаної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення як зазначено, зокрема у довідці відділу Головного управління Держгеокадастру у Коростенському районі Житомирської області № 0-6-0.17-107/113-17 від 09 березня 2017 року.

У цьому зв'язку судом з'ясовано, що відповідно до статті 27 Лісового кодексу України зміна цільового використання земельної ділянки відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України, зокрема до таких повноважень належить передача у власність, надання у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок, що перебувають у державній власності, вирішення інших питань у сфері лісових відносин відповідно до Конституції та законів України.

Згідно частини першої статті 5 Лісового кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, заняті лісогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства.

Землі лісового фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Передача земель лісового фонду державної власності у комунальну власність та земель лісового фонду комунальної власності у державну проводиться у порядку, встановленому Земельним кодексом України та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Тимчасового порядку розмежування земель права державної та комунальної власності» від -1 серпня 2002 року. До земель державної і комунальної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать усі землі лісового фонду, крім випадків, передбачених частиною другою статті 56 Земельного кодексу України, зокрема, щодо передачі у власність громадян та юридичних осіб за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади замкнених ділянок лісового фонду загальною площею до 5 га у складі угідь фермерських та інших господарств.

Виходячи з положень статей 1 та 5 Лісового кодексу України земельна лісова ділянка - це земельна ділянка лісового фонду України з визначеними межами, яка надається або вилучається у землекористувача чи власника земельної ділянки для ведення лісового господарства або інших суспільних потреб відповідно до земельного законодавства.

До нелісових земель належать землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

Як встановлено судом, Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області крім як Конституцією України, законами України, підзаконними нормативно-правовими актами, керується у своїй діяльності Положенням про Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області, затвердженим наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17 листопада 2016 року № 308 (далі - Положення № 308).

Положенням № 308 серед інших повноважень ГУ Держгеокадастру у Житомирській області передбачено передачу земельних ділянок виключно сільськогосподарського призначення державної форми власності.

Виходячи з наведених норм законодавства, суд приходить до висновку, що відповідачем 1 правомірно відмовлено ОСОБА_1 у виділенні безоплатно для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2 га за межами населеного пункту села Домолоч Коростенського району Житомирської області, посилаючись на її віднесення до категорії земель - землі лісогосподарського призначення державної форми власності, що підтверджується також і матеріалами справи, зокрема: довідкою відділу у Коростенському районі ГУ Держгеокадастру у Житомирській області від 09 березня 2017 року; розпорядженням голови Коростенської РДА від 14 жовтня 2003 року № 354, згідно якої бажана земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення; державною статистичною звітністю з кількісного обліку земель по формі 6-зем станом на 01 січня 2016 року, виходячи з якої дані земельні ділянки обліковуються землях запасу Хотинівської сільської ради, склад угідь - чагарники, категорія земель - землі лісогосподарського призначення.

Крім зазначеного, виходячи із пояснень відповідача 1, згідно схем поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) реформованого КСП «Хотинівське» до розпаювання приймалася загальна площа угідь - 2 148, 30 га. При виконанні робіт ПП НВФ «Нові технології» в рамках проекту підтримки приватизації землі в Україні після обстеження та геодезичної зйомки угідь складено Акт обстеження фактичного стану земель, що підлягають поділу на земельні частки (паї) реформованого КСП «Хотинівське» Хотинівської сільської ради та виготовлено у 2004 році проектно-технічну документацію землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) та видачі державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам із земель колективної власності реформованого КСП «Хотинівське» Хотинівської сільської ради Коростенського району Житомирської області.

Відповідно до вищезазначених документів із сільськогосподарського виробництва вилучено 535,32 га та передано до земель запасу Хотинівської сільської ради і переведено в чагарники, відкриті заболочені та інші землі. Згідно розробленої проектно-технічної документації зміни до Державної статистичної звітності з кількісного обліку земель вносилися у 2007-2008 роках.

При цьому, земельна ділянка, яку бажає отримати позивач у власність безоплатно, знаходиться у 42 контурі (площа 95,9 га) відповідно до схем поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) реформованого КСП «Хотинівське» та має склад угідь: рілля - 90,2 га, пасовище - 5,7 га, та згідно Акту обстеження фактичного стану земель, що підлягають поділу на земельні частки (паї) реформованого КСП «Хотинівське» ділянки пасовищ площею 5,7 га та ділянки рілля площею 7,15 га у 42 контурі заросли чагарниковою рослинністю, тому при внесенні змін до Державної статистичної звітності станом на 2007-2008 роки земельні ділянки, що заросли чагарниковою рослинністю віднесли до земель запасу (шифр рядка 94): ліси та інші лісо вкриті площі, у тому числі: чагарники (гр.28).

Наказом Державної служби статистики від 19 жовтня 2015 року № 190 скасовано наказ Державного комітету статистики України від 05 листопада 1998 року № 377 «Про затвердження форми державної статистичної звітності земельних ресурсів з кількісного обліку земель (форми №6-зе, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем). Нових форм для подальшого внесення змін, доповнень та нових даних до старих форм 6-зем та 2-зем не затверджено, що унеможливлює вчинення зазначених дій.

Суд зазначає також, що поданий позивачем технічний звіт щодо обстеження земельної ділянки не замінює проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, передбаченого пунктом 2 частини першої статті 20 Земельного кодексу України, оскільки не встановлює та не змінює цільового призначення землі, тому висновок позивача про належність бажаної земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення є суб'єктивним та передчасним.

За таких обставин, розглянувши позовні вимоги на предмет дотримання відповідачем 1 положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що відмовляючи позивачу у виділенні земельної ділянки безоплатно у власність із земель державної власності для ведення особистого селянського господарства, ГУ Держгеокадастру у Житомирській області діяло відповідно до вимог чинного законодавства, у межах своєї компетенції та наданих повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, виходячи з наявних обставин, через що суд не вбачає у його діях протиправності.

Стосовно позовних вимог до відповідачів 2 та 3 суд зазначає таке.

Рішення ГУ Держгеокадастру у Житомирській області стосовно надання дозволів на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок приймаються у формі наказів, листів, скріплюються підписом відповідального керівника та печаткою органу. Проставлення підпису в.о. начальника ГУ Держгеокадастру у Житомирській області Козаковим С.В. та в.о. начальна відділу у Коростенському районі ГУ Держгеокадастру у Житомирській області Каленською Л.С. на відповідях, наданих позивачу щодо поданих ним заяв, не означає прийняття рішення особисто зазначеними керівниками, тому позовні вимоги щодо визнання протиправними дій відповідача 2 щодо віднесення до земель лісогосподарського призначення та відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вказаної у заяві позивача від 06 грудня 2016 року та від 21 лютого 2017 року, а також щодо визнання протиправними дій відповідача 3 щодо віднесення до земель лісогосподарського призначення ділянки, вказаної у заяві позивача від 17 травня 2017 року та неврахування розпорядження Коростенської районної державної адміністрації № 46 від 16 лютого 2017 року «Про затвердження технічного звіту по обстеженню земельної ділянки», задоволенню не підлягають, оскільки позивачем в цій частині обрано не вірний спосіб захисту.

Стосовно позовних вимог в частині заборони відповідачам не визнавати за позивачем право замовити та подати на затвердження розроблену документацію із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вказаної позивачем у заяві від 28 березня 2017 року та зобов'язання відповідача 1 видати довідку про відсутність передбачених законом підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вказаної у заявах позивача від 06 грудня 2016 року та від 21 лютого 2017 року, та належність земельної ділянки до земель запасу Хотинівської сільської ради, для забезпечення можливості надання її у власність для ведення особистого селянського господарства у визначеному законом порядку, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи його окремих положень;

3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправним рішеннями, дією або бездіяльністю.

З огляду на положення зазначеної норми, суд вважає, що, виходячи з формулювань позовних вимог, які зазначені в адміністративному позові, позивачем обрано не вірний спосіб захисту порушених прав і законних інтересів, а крім того, формулюючи позовні вимоги, позивач зачіпає ті повноваження відповідачів, які входять до складу дискреційних, та щодо яких суд не вправі приймати жодних рішень зобов'язального характеру.

Як встановив суд раніше, за своєю правовою природою повноваження ГУ Держгеокадастру у Житомирській області щодо надання дозволів на розробку проектів землеустрою земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, є дискреційними повноваженнями даного державного органу, тому заборона вирішувати питання про надання у власність або у користування третіх осіб земельних ділянок, як просить позивач, буде формою втручання у дискреційні повноваження та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративним органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316 нараді, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-ІV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Здійснюючи судочинство Європейський суд з прав людини неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» «Онер'їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»).

Суд вважає за необхідне зазначити також, що, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У даній справі відповідачами доведено правомірність своїх дій, наявність відповідних повноважень та компетенції щодо прийняття рішення про надання або відмову у наданні у власність земельних ділянок, у зв'язку з чим суд не вбачає правових підстав для задоволення позову.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої підлягають відшкодуванню або оплаті витрати позивача - не суб'єкта владних повноважень лише при задоволенні адміністративного позову, через що підстави для розподілу судових витрат у даній справі відсутні.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 243-246, 255, Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області; виконуючого обов'язки начальника Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області Козакова Сергія Володимировича; виконуючого обов'язки начальника відділу у Коростенському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області Каленської Людмили Сергіївни, третя особа - фізична особа-підприємець ОСОБА_4, про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Підстави для відшкодування судових витрат відсутні.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.І. Келеберда