Справа № 160/1382/19
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 квітня 2019 року Справа № 160/1382/19
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції України в особі в.о. голови ДЕІ Яковлєва Ігоря Олеговича про визнання бездіяльності протиправною, -
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної екологічної інспекції України в особі в.о. голови ДЕІ Яковлєва Ігоря Олеговича (далі - відповідач), в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача в частині розгляду його заяви про відпустку від 29.01.2019 року та повідомлення позивачу результатів розгляду, що порушило його право на відпочинок;
- вирішити питання про судові видатки.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що за погодженням з відповідачем отримав щорічну основну відпустку з 27 грудня 2018 року по 27 січня 2019 року включно. Станом на 27 грудня 2018 року (перший день відпустки) знаходився на амбулаторному лікуванні, знаходячись у відпустці - знову захворів, перебував на амбулаторному лікуванні з 11 січня 2019 року по 18 січня 2019 року включно, що засвідчено листками непрацездатності. 29 січня 2019 року засобами поштового зв'язку звернувся до в.о. керівника Державної екологічної інспекції України Яковлєва І.0. із заявою про подовження і часткове перенесення щорічної відпустки в порядку статті 11 ЗУ «Про відпустки», у зв'язку з настанням тимчасової непрацездатності, засвідченої належним чином, а також направив відповідачу електронний лист з копією цієї заяви та листка непрацездатності. Зауважив, що на момент звернення до суду його заяву не розглянуто, наказу про подовження/перенесення відпустки на його адресу не направлено. Зауважив, що на цей час має невикористані додаткові відпустки за період з 2014 по 2018 рік (що викликане переміщенням ДАМБІ з міста Маріуполь до міста Генічеськ та проведенням АТО). Посилається на те, що ненадання працівникові щорічних відпусток у визначені законодавством терміни є грубим порушенням законодавства про працю, за що роботодавця в установленому порядку може бути притягнуто до відповідальності. Законодавством не передбачено терміну давності, після якого працівник втрачає право на щорічні відпустки, воно не містить заборони надавати щорічні відпустки в разі їх невикористання, а тому якщо працівник з якихось причин не скористався своїм правом на таку відпустку за декілька попередніх років, в тому числі й за 5 чи 10 років, то він має право їх використати.
Адміністративний позов не відповідав вимогам ст.161 КАС України, тому ухвалою суду від 15.02.2019 року був залишений без руху, з наданням строку для усунення недоліків. На виконання ухвали суду позивач виправив вказані недоліки, згідно заяви від 21.02.2019 р. вх.№9389/19.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
27.03.2019 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач не визнає адміністративний позов та просить відмовити в його задоволенні в повному обсязі. В обґрунтування відзиву на позов зазначив, що починаючи з листопада 2018 року і по цей час Держекоінспекція зобов'язує прибути ОСОБА_1 до Держекоінспекції для вирішення службових питань, які відверто ігноруються. 30.01.2019 року Держекоінспекцією отримано заяву, якою позивач на підставі статті 11 ЗУ «Про відпустки», у зв'язку з настанням тимчасової непрацездатності у період перебування у черговій відпустці, наполягає на наданні невикористаної частини відпустки. Листами ДАМЕІ від 29.01.2019 року № 10/01-19/162 та від 30.01.2019 року № 10/01- 19/170 повідомлено Держекоінспекцію про те, що начальник ДАМЕІ ОСОБА_1 знаходиться на лікарняному. В свою чергу листом від 01.02.2019 року № 6-8-716 Держекоінспекція повідомила позивача про розгляд заяв щодо перенесення відпустки. Зауважив, що оскільки ОСОБА_1 в період написання заяв перебував на лікарняному, вирішити питання щодо надання невикористаної частини щорічної відпустки у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або її перенесення можливо лише після закриття лікарняного, дана позиція викладена в листі Мінсоцполітики від 31.01.2012 року №30/13/133-12. Також, у вищезазначеному листі в котре просили прибути до Держекоінспекції для вирішення службових питань, але всі доручення та листи відверто проігноровані позивачем по цей день. Отже, Держекоінспекцією вчинено всіх дій для врегулювання даного питання та не порушено права на відпустку, а ОСОБА_1 проігноровано доручення Держекоінспекції. Таким чином, Держекоінспекція діяла в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому підстави для визнання бездіяльності протиправною у зв'язку із порушенням права на проходження публічної служби, права на відпочинок - відсутні.
02.04.2019 року до суду були надані пояснення позивача до позовної заяви, в яких він просив задовольнити позов у повному обсязі. Зазначив, що відповідачем у справі є Державна екологічна інспекція України (ДЕІУ), представляти яку може лише керівник. Керівником ДЕІУ є Яковлєв Ігор Олегович, проте відзив від імені і на бланку ДЕІУ підписаний іншою особою, повноваження якої не підтверджено належними і допустимими доказами (в розумінні статті 94 КАСУ), тому отриманий судом відзив не може бути визнаний належним процесуальним документом сторони, і свідчить про неподання відповідачем відзиву на позов, тобто визнання позову. Зауважив, що додані до відзиву аркуші паперу (крім копії заяви позивача) не можуть бути визнані доказами не лише в розумінні ч. 2, 4, 5 статті 94 КАСУ, але й як належні і допустимі докази щодо предмету спору. Вважає, що жодний з доданих аркушів паперу не містить належних і допустимих доказів ознайомлення з ними позивача по справі, а подання таких "папірців", названих "відзивом", є ознакою неповаги не тільки до сторони по справі, а й ознакою неповаги до суду. Відповідач також не надав суду будь-яких доказів про те, що керівником ДЕІ України є саме та людина, від імені якої надана довіреність на представництво. Окремо зауважив, що правовий звичай звернення до в.о. голови ДЕІУ за посередництва операторів поштового зв'язку з заявами про надання відпусток є звичною практикою для керівників територіальних підрозділів, 08.12.2018 року він електронним листом звернувся до в.о. Голови ДЕІУ із заявою про надання щорічної основної відпустки і матеріальної допомоги на оздоровлення, і отримав відповідне погодження, на виконання якого був виданий наказ № 126/В від 26 грудня 2018 року. Наведене, на думку позивача, доводить, що розгляд заяви про відпустку можливий без відлучення з місця роботи, а під «вирішенням службових питань» мається на увазі дещо інше, що не має відношення до відпустки. Додана до відзиву заява позивача про відпустку доводить факт її отримання відповідачем, та завірена належним чином 20 березня 2019 року, проте навіть на цю дату не містить резолюції відповідача, що доводить факт бездіяльності відповідача (предмет спору). До відзиву не додані відповідні докази та документи із зазначенням коли саме (число, рік та місяць) було розглянуто заяву позивача та яке рішення було прийнято за наслідками розгляду заяви, відсутні і докази направлення та отримання позивачем рішення за наслідками розгляду вищевказаної заяви.
17 квітня 2019 року відповідач шляхом електронного зв'язку надіслав на адресу суду витребувані докази по справі.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з'ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі, з огляду на наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 27.12.2011 року перебуває в трудових відносинах з відповідачем, працює на посаді керівника Державної Азовської морської екологічної інспекції (далі - ДАМБІ) України.
За погодженням з відповідачем та відповідно до наказу по ДАМБІ № 126 В від 26.12.2018 року позивач отримав щорічну основну відпустку з 27 грудня 2018 року по 27 січня 2019 року включно.
Станом на 27 грудня 2018 року (перший день відпустки) знаходився на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності №773618, листок непрацездатності було закрито, визначено з 28 грудня 2018 року стати до роботи.
Знаходячись у відпустці позивач знову захворів, перебував на амбулаторному лікуванні з 11 січня 2019 року по 18 січня 2019 року включно, що засвідчено листком непрацездатності № 061968.
30.01.2019 року зазначена заява також була направлена відповідачу електронним листом з копіями листків непрацездатності.
Вважаючи, що на цей час наведену вище заяву про подовження і часткове перенесення щорічної відпустки відповідачем не розглянуто, з огляду на те, що наказ про подовження/перенесення ОСОБА_1 відпустки на його адресу не направлено, позивач прийшов до висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка порушує його право на відпочинок, у зв'язку з чим звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Статтею 45 Конституції України передбачено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок.
Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.
Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Право на щорічну відпустку гарантоване державним службовцям нормами Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII (далі - Закон України №889-VIII).
Пунктом 5 ч.1 ст.7 Закону України №889-VII визначено, що державний службовець має право на відпустки відповідно до закону.
Згідно з ч.1 ст. 57 Закону України №889-VII державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.
Статтею 58 Закону України №889-VII передбачено, що за кожний рік державної служби після досягнення п'ятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.
Порядок надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч.1 ст.59 Закону України №889-VII щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.
Згідно із ст.2 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року №504/96-ВР (далі - Закон України «Про відпустки») право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.
Право на відпустки забезпечується:
гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом;
забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.
Статтею 11 Закон України «Про відпустки» передбачено, що щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена в разі:
1) тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку;
2) виконання працівником державних або громадських обов'язків, якщо згідно з законодавством він підлягає звільненню на цей час від основної роботи із збереженням заробітної плати;
3) настання строку відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами;
4) збігу щорічної відпустки з відпусткою у зв'язку з навчанням.
У разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог статті 12 цього Закону.
Відповідно до ст.12 Закону України «Про відпустки» щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.
Невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.
Статтею 9 Конвенції Міжнародної організації праці «Про оплачувані відпустки» №132 передбачено, що безперервна частина щорічної оплачуваної відпустки надається і використовується не пізніше, як протягом одного року, і залишок щорічної оплачуваної відпустки не пізніше, як протягом вісімнадцяти місяців, рахуючи з кінця того року за який надавалася відпустка.
Відповідно до частини 2 статті 6 зазначеної Конвенції, згідно з умовами, визначеними компетентним органом влади або іншим відповідним органом у кожній країні, періоди непрацездатності, яка викликана хворобою чи нещасним випадком, можуть не зараховуватися як частина мінімальної щорічної оплачуваної відпустки, що передбачено параграфом 3 статті 3 цієї Конвенції.
При цьому, як зазначено у листі Мінпраці та соціальної політики України від 17.06.2011 р. №190/13/116-11, ненадання працівникові щорічних відпусток у визначені законодавством терміни є грубим порушенням законодавства про працю, за що роботодавця в установленому порядку може бути притягнуто до відповідальності. Законодавством не передбачено терміну давності, після якого працівник втрачає право на щорічні відпустки, воно не містить заборони надавати щорічні відпустки в разі їх невикористання, а тому якщо працівник з якихось причин не скористався своїм правом на таку відпустку за декілька попередніх років, в тому числі й за 5 чи 10 років, то він має право їх використати.
З матеріалі справи вбачається, що позивач за період з 2014 по 2018 рік має невикористані: щорічну основну відпустку - 46 календарних днів та щорічну додаткову відпустку - 40 календарних днів, що підтверджується довідкою, копія якої була надано до суду відповідачем.
Як зазначалось вище, 29 січня 2019 року ОСОБА_1 направив до в.о. керівника Державної екологічної інспекції України Яковлєва І.О засобами поштового зв'язку лист із заявою про подовження і часткове перенесення щорічної відпустки в порядку статті 11 ЗУ «Про відпустки», у зв'язку з настанням тимчасової непрацездатності, засвідченої належним чином та 30 січня 2019 року повторно направив лист з заявою та листками непрацездатності засобами електронної пошти.
Додана до відзиву копія заяви позивача про відпустку доводить факт її отримання відповідачем, при цьому, вона завірена відповідачем 20 березня 2019 року, проте, як вбачається з копії заяви, станом на 20 березня 2019 року не містить резолюції відповідача, що доводить факт його бездіяльності по її розгляду.
Разом з заявою позивачем було надано листок непрацездатності №061968, в якому було визначено стати до роботи з 28.12.2018 року та листок непрацездатності №773618, в якому було зазначено стати до роботи з 19.01.2019 року, отже причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, проте дія причин, які її перервали, на момент звернення позивача із завою про подовження і часткове перенесення щорічної відпустки, закінчилась (на момент звернення позивача із заявою зазначені листки непрацездатності були закриті).
Отже, доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 в період написання заяв перебував на лікарняному, а тому вирішити питання щодо надання невикористаної частини щорічної відпустки у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю неможливо, є безпідставними та не приймаються судом до уваги.
Слід зазначити, що згідно листка непрацездатності №061968 тимчасова непрацездатність позивача співпала з одним днем щорічної відпустки та згідно листка непрацездатності №773618 тимчасова непрацездатність позивача співпала з вісьмома днями щорічної відпустки, отже на підставі цих листків непрацездатності позивач має право для перенесення дев'яти днів чергової відпустки.
Як вбачається із заяви позивача, у зв'язку з настанням тимчасової непрацездатності у період знаходження у черговій відпустці, він просив перенести строк чергової відпустки (дев'ять днів, на які має право згідно наданих листків непрацездатності) на дати: 04.02.2019 - 08.02.2019 року та 11.02.2019 - 14.02.2019 року.
Відповідач у відзиві зазначає, що листом від 01.02.2019 року №6-8-716 Держекоінспекція повідомила позивача про розгляд заяв щодо перенесення відпустки та у зв'язку з тим, що ОСОБА_1 в період написання заяв перебував на лікарняному, вирішити питання щодо надання невикористаної частини щорічної відпустки у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або її перенесення можливо лише після закриття лікарняного. Також, у вищезазначеному листі позивача в котре просили прибути до Держекоінспекції для вирішення службових питань, проте всі доручення та листи відверто проігноровані позивачем по цей день.
Отже, Держекоінспекція вважає, що нею було вчинено всіх дій для врегулювання даного питання та не порушено права на відпустку, а ОСОБА_1 проігноровано доручення Держекоінспекції.
Суд не погоджується з наведеними доводами відповідача, з огляду на наступне.
Як вбачається з наданої до суду копії листа від 01.02.2019 року №6-8-716, цей лист не є рішенням за результатом розгляду заяви позивача про подовження та перенесення відпустки, навпаки у листі зазначено, що вирішити питання щодо надання невикористаної частини щорічної відпустки у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або її перенесення повинно вирішуватись після закінчення дії причин, які її перервали, тобто фактично підтверджено, що розгляд заяви позивача не відбувся.
Окрім того, доказів направлення листа від 01.02.2019 року №6-8-716 на адресу позивача та доказів вручення цього листа позивачу відповідачем не надано, а тому доводи відповідача про те, що цим листом позивача було повідомлено про розгляд заяви щодо перенесення відпустки є непідтвердженими та не приймаються судом.
До відзиву відповідачем не було додано жодного належного та допустимого доказу вчинення ним дій по розгляду заяви позивача, також документів із зазначенням коли саме було розглянуто заяву позивача та яке рішення було прийнято за наслідками розгляду заяви, відсутні і докази направлення та отримання позивачем рішення за наслідками розгляду вищевказаної заяви.
Доводи відповідача про необхідність позивача прибути до Держекоінспекції для вирішення службових питань, у тому числі для вирішення питань продовження або перенесення щорічної відпустки у зв'язку з тимчасовою стратою працездатності, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки чинним законодавством не передбачено обов'язкове прибуття особи до роботодавця з метою узгодження питання продовження та перенесення відпустки, заява позивача була отримана відповідачем засобами поштового зв'язку, разом з заявою були надані усі необхідні документи, у заяві були визначені дати на які позивач бажав перенести відпустку, отже дотримано усіх вимог трудового законодавства, а тому заява повинна була бути розглянута відповідачем.
За наведених обставин суд прийшов до висновку, що відповідачем була вчинена протиправна бездіяльність в частині розгляду заяви позивача про відпустку від 29.01.2019 року та повідомлення позивачу результатів розгляду, що порушило його право на відпочинок.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 ст. 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно з ч.1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно з ч. 2 ст.73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем по справі, як суб'єктом владних повноважень, не виконано покладеного на нього обов'язку доказування правомірності своєї бездіяльності в частині розгляду заяви позивача про відпустку від 29.01.2019 року та повідомлення позивачу результатів розгляду, що порушило його право на відпочинок.
За наведених обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи наявність підстав для задоволення позовної заяви ОСОБА_1 , суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної екологічної інспекції України на користь позивача суму сплаченого ним судового збору - 768,40 грн.
Керуючись ст.ст. 9, 77, 78, 139, 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Визнати протиправною бездіяльність Державної екологічної інспекції України в особі в.о. голови ДЕІ Яковлєва Ігоря Олеговича в частині розгляду заяви ОСОБА_1 про відпустку від 29.01.2019 року та повідомлення ОСОБА_1 результатів розгляду, що порушило його право на відпочинок.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 25.04.2019 р.

Суддя О.М. Неклеса