Справа № 2-а-3443/11
Суддя: Кузьменко Л.В.
Дата ухвалення: 2019-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2-а-3443/11

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Ковганич С.В.

Суддя-доповідач - ОСОБА_1

23 квітня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Кузьменко Л.В.

суддів: Шидловського В.Б. Франовської К.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 01 лютого 2019 року (ухвалену 01.02.2018 року суддею Ковганич С.В. у м.Тульчин, час та дату складання повного тексту ухвали - не зазначено) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у Тульчинському районі Вінницької області про перерахунок та виплату пенсії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням, в якому просив суд встановити відповідачу строк для подачі звіту про виконання судового рішення від 09.08.2011, мотивуючи свої вимоги тим, що 09.08.2011 постановою Тульчинського районного суду Вінницької області позов ОСОБА_2 до управління Пенсійного Фонду України в Тульчинському районі Вінницької області про перерахунок та виплату пенсії задоволено. Зобовязано управління Пенсійного фонду України в Тульчинському районі Вінницької області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 щомісячну доплату до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування", з урахуванням встановленого законодавством прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, починаючи з 01 вересня 2010 року з урахуванням фактично отриманих сум, стягнувши заборгованість за минулий час. Постанова Тульчинського районного суду від 09.08.2011 року набула законної сили. Проте, рішення суду не виконано в повному обсязі, що є порушенням приписів процесуального закону щодо обов'язковості до виконання судових рішень.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 01.02.2019 у задоволені вказаного клопотання відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції позивач оскаржив її в апеляційному порядку. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що постанова Тульчинського районного суду від 09.08.2011 року досі не виконана.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суб'єктом владних повноважень можливе лише під час прийняття такого рішення. Крім того, встановлення зазначеного зобов'язання є правом суду, а не його обов'язком.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

У відповідності до ст.19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування зобов'язані діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного судочинства, зокрема, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Згідно ч.2, 3 ст.14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Приписами ст.370 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, їх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до частини 1 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

17 липня 1997 р. Україна ратифікувала Європейську конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України стала частиною національного законодавства.

Відповідно до ст.19 Конвенції для забезпечення дотримання державами-учасницями взятих на себе зобовязань за Конвенцією та протоколами до неї створюється Європейський суд з прав людини (далі Європейський суд).

У справі Soering vs UK (judgement of 7 July 1989) Європейський суд визначив, що Конвенція як правовий акт, що забезпечує захист прав людини, передбачає, що її гарантії мають бути реальними та ефективними. Крім того, будь-яке тлумачення прав та свобод, що гарантуються, має відповідати загальним рисам Конвенції, мета якої забезпечення і розвиток ідеалів та цінностей демократичного суспільства. Таким чином, на державі лежить прямий обовязок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили.

Виконання будь-якого судового рішення є невідємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст.6 Конвенції.

Як наголосив Європейський суд у рішенні, ухваленому 7 травня 2002 р. у справі "Бурдов проти Росії", виправдання неможливості виконання судового рішення відсутністю фінансування є неприпустимим для держави. Вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням, зазначено в Концепції Пункт 1 ст.6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обовязків цивільного характеру.

У справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що невиконання рішення є втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване ст.1 Першого протоколу до Конвенції. У справі "Вараніца проти України" Європейський суд зазначив, що відсутність коштів у підприємства державної форми власності не може виправдати затримку виконання судового рішення.

Слід зауважити, що у справі "Півень проти України" Європейський суд констатував порушення ст.6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може бути виправдане недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення п.1 ст.6 Конвенції.

Стаття 13 Конвенції містить правило, за яким кожен, чиї права і свободи, викладені в Конвенції, порушуються, має право на ефективний правовий захист у відповідному національному органі, навіть якщо порушення вчинили офіційні особи. Тобто ст.13 Конвенції гарантує наявність у національному праві засобів, які захищають переважно права і свободи, викладені у Конвенції, і які дозволяють компетентному національному органу зясувати зміст скарги про порушення прав, гарантованих Конвенцією, та запропонувати відповідну компенсацію.

Суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні дійшов висновку, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суб'єктом владних повноважень можливе лише під час прийняття такого рішення. Встановлення зазначеного зобов'язання є правом суду, а не його обов'язком. Крім того, суд вказав, що заява позивача не місить відомостей щодо невиконання рішення суду з посиланням на докази про таке, а позивач не позбавлений права в порядку адміністративного судочинства оскаржувати дії, бездіяльність або рішення відповідача.

Суд апеляційної інстанції з доводами суду першої інстанції про те, що обов'язок подати звіт про виконання судового рішення може покладатися на суб'єкта владних повноважень виключно під час ухвалення судового рішення не погоджується, оскільки Кодекс адміністративного судочинства України не містять такого обмеження щодо застосування заходів судового контролю, передбачених ч.1 ст.382 КАС України. Тобто, зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, суд може й після ухвалення такого рішення.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в ухвалі від 20.06.2018 у справі №800/592/17.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні з огляду на таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2014 р. №440 з метою реалізації Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" затверджено Порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою (далі за текстом - Порядок).

Пунктом 3 Порядку передбачено, що рішення, які видані або ухвалені до 1 січня 2013 року подаються до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника для проведення їх обліку, інвентаризації заборгованості та подальшої передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення такої заборгованості.

Пунктом 9 Порядку визначено, що відповідальна особа не пізніше десяти робочих днів з дня внесення рішення до Реєстру зобовязана надіслати заявнику та боржнику за їх місцезнаходженням або на електронну пошту повідомлення про прийняття такого рішення для обліку із зазначенням черги, до якої воно включено.

Отже, з 2014 року чинним законодавством України встановлено інший порядок виконання судових рішень у адміністративних справах про соціальний захист громадян.

Відповідно до копії Повідомлення ГТУ юстиції у Вінницькій області від 12.11.2018 №28107/02.2-32 про прийняття до обліку рішення, виконання якого гарантується державою, постанова суду від 09.08.2011 року у справі №2-а-3443/11 прийнята до обліку та включена до Першої черги задоволення вимог.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що відповідач ухиляється від виконання судового рішення, позаяк дотримано процедури реалізації Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", а відтак, відсутні підстави для зобов'язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції не вбачає порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, які б призвели до неправильного вирішення питання.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що ухвала суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному встановленні всіх обставин справи, які мають значення для вирішення питання, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній ухвалі, у зв'язку з чим підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч.1 ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 01 лютого 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 23 квітня 2019 року.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_3 ОСОБА_4