Справа № 826/6098/18
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2019-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6098/18 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Кузьменко В.А. Суддя-доповідач Шурко О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Кузьменка В.В.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2018 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції у місті Києві про скасування наказу, зобов'язання звільнити з посади, стягнення середнього заробітку і моральної шкоди, та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернулася до суду із адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у місті Києві (далі по тексту - ГУ НП у місті Києві) в якому просила:

- скасувати наказ від 27.01.2018 року № 77о/с в частині призначення старшого сержанта поліції ОСОБА_3 поліцейським чергової частини відділу моніторингу Дніпровського управління поліції, з посадовим окладом 1 800,00 гривень;

- зобов'язати звільнити старшого сержанта поліції ОСОБА_3 з посади оператора служби « 102» відділу служби « 102» управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУ НП у місті Києві згідно пункту 4 частини першої ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів;

- зобов'язати видати ОСОБА_3 належним чином оформлену трудову книжку та провести відповідний розрахунок всіх сум відповідно до чинного законодавства України;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за затримку розрахунку при звільненні та ненадання трудової книжки;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2018 року зазначений адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю (за текстом апеляційної скарги).

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 проходила службу в органах Національної поліції на посаді оператора служби « 102» відділу служби « 102» управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУ НП у м. Києві.

Наказом Національної поліції України від 10.11.2017 року №1168 «Про організаційно-штатні зміни в Національній поліції» та наказом ГУ НП у м. Києві від 28.11.2017 року №1664 «Про оголошення вимог наказу Національної поліції України» внесено зміни до штату ГУ НП у м. Києві, зокрема скорочено посади операторів служби « 102» відділу служби « 102» управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУ НП у м. Києві.

28.11.2017 року, ОСОБА_3 попереджено про можливе вивільнення із займаної посади, згідно зі статтями 68, 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Судом встановлено, що 19.01.2018 року старшим інспектором відділу комплектування управління кадрового забезпечення ГУ НП у м. Києві ОСОБА_4 засобами телефонного зв'язку запропоновано ОСОБА_3 вакантні рівнозначні посади молодшого складу поліції ГУ НП у м. Києві про що складено відповідний акт, який міститься в матеріалах особової справи позивача.

26.01.2018 року начальником управління кадрового забезпечення ГУ НП у м. Києві ОСОБА_5 на ім'я заступника Голови Національної поліції України - начальника ГУ НП у м. Києві ОСОБА_6 подано доповідну записку, відповідно до якої, станом на 26.01.2018 року старший сержант поліції ОСОБА_3 до управління кадрового забезпечення ГУ НП у м. Києві не прибула та відповідного рапорту про призначення її на вакантну посаду в ГУ НП у м. Києві не подала, а також зазначено про доцільність призначення старшого сержанта поліції ОСОБА_3 поліцейським чергової частини відділу моніторингу Дніпровського управління поліції відповідно до абзацу 4 пункту другого статті 65 Закону України «Про Національну поліцію».

Наказом ГУ НП у м. Києві від 27.01.2018 року № 77о/с «щодо особового складу» ОСОБА_3 призначено поліцейським чергової частини відділу моніторингу Дніпровського управління поліції, з посадовим окладом 1 800,00 грн., звільнивши з посади оператора служби « 102» відділу служби « 102» управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування.

Позивач, вважаючи, що звільнення та призначення відбулось без її згоди, а посада на яку її переведено не є рівнозначною, звернулася до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що зобов'язання відповідача звільнити позивача з займаної посади, згідно пункту 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» є його обов'язком.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про Національну поліцію», який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України (в редакції на час звільнення позивача з військової служби).

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про Національну поліцію» у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з положеннями статті 6 Закону України «Про Національну поліцію» поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

В силу положень частини 1-5 ст. 59 Закону України «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Статтею 60 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 2 ч.1 статті 65 Закону України «Про Національну поліцію» переміщення поліцейських здійснюється на рівнозначні посади, зокрема,у зв'язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації.

Згідно з положеннями частини 1-6 статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті. Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

Перебування поліцейського, посада якого скорочена, на лікарняному, у відрядженні чи у відпустці не є перешкодою для його призначення на іншу посаду або звільнення зі служби в поліції відповідно до положень цієї статті, за умови його персонального у письмовій формі попередження у встановлений законом строк.

Переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства. Поліцейський, посада якого була скорочена, до дня його призначення на іншу посаду в поліції або звільнення зі служби в поліції зобов'язаний виконувати обов'язки за останньою посадою, яку він займав, якщо керівник органу (закладу, установи) поліції не покладе на нього інші обов'язки.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що поліцейський, посада якого була скорочена, може бути призначений за його згодою на іншу посаду в будь-якому органі поліції, або у разі не призначення на іншу посаду в поліції, має бути звільнений зі служби на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

Так, ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється:

1) у зв'язку із закінченням строку контракту;

2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції;

3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції;

4) у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів;

5) через службову невідповідність;

6) у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України;

7) за власним бажанням;

8) у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій);

9) у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі;

10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, або кримінального правопорушення;

11) у зв'язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави. Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовується матеріалами справи, призначення ОСОБА_3 на посаду поліцейського чергової частини відділу моніторингу Дніпровського управління поліції відбулось без її згоди, що у свою чергу суперечить правовим положенням Закону України «Про Національну поліцію».

Таким чином, оскаржуваний наказ ГУ НП у м. Києві від 27.01.2018 року №77о/с в частині призначення ОСОБА_3 на посаду поліцейського чергової частини відділу моніторингу Дніпровського управління поліції є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо зобов'язання відповідача звільнити позивача з займаної посади, то наказ ГУ НП у м. Києві від 27.01.2018 року №77о/с містить положення про звільнення ОСОБА_3 з посади оператора служби « 102» відділу служби « 102» управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції у місті Києві, проте не містить посилань щодо підстав звільнення.

Враховуючи, що призначення позивача на посаду поліцейського чергової частини відділу моніторингу Дніпровського управління поліції є протиправним, остання має бути звільнена зі служби в поліції на підставі пункту 4 ч.1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Таким чином, в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, зобов'язання відповідача звільнити позивача з займаної посади, згідно пункту 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» є обов'язком відповідача, який передбачено ч.2 статті 68 цього Закону, а тому, задоволення позовних вимог у цій частині не позбавило відповідача свободи вибору при прийнятті рішення, оскільки інші допустимі варіанти рішень у даному випадку відсутні.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом не порушено функції та повноваження відповідача, які він реалізує як суб'єкт владних повноважень, в межах закону на власний розсуд (дискреційні повноваження), адже в даному випадку у останнього відсутнє право альтернативної поведінки.

Разом з тим, у зв'язку з відсутністю доказів звільнення позивача, позовні вимоги про зобов'язання ГУ НП у м. Києві видати позивачу належним чином оформлену трудову книжку не підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення з ГУ НП у м. Києві на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за затримку розрахунку при звільненні та ненадання трудової книжки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки в даній ситуації позивач не перебувала у вимушеному прогулі, а після звільнення одразу призначена на іншу посаду.

Докази затримки розрахунку відповідача з позивачем за період служби до моменту видання наказу ГУ НП у м. Києві від 27.01.2018 року №77о/с в матеріалах справи відсутні.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, обов'язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту завдання позивачу моральної шкоди, а також наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням (бездіяльністю) відповідача, крім того, позовна заява не містить обставин, з яких виходив позивач при визначенні розміру заявленої до відшкодування шкоди, та обґрунтованого розрахунку спірної суми.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди нормативно та документально не підтверджуються і задоволенню не підлягають.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, оскільки порушені законні права позивача.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства («Stretch - United Kingdom» № 44277/98).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини»). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність («Von Maltzan and Others v. Germany» № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Отже, доводи викладені в апеляційній скарзі відповідача є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію, яка висвітлена в п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003, а саме: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)».

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у місті Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст рішення виготовлено 24.04.2019 року