Справа № 826/16328/17
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В.,Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційні скарги Прокуратури міста Києва та ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 січня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Прокуратури міста Києва про визнання протиправним та скасування наказу № 2268 к від 13 листопада 2017 року, поновлення на службі в органах прокуратури та зобов'язання здійснити виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (далі-позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Прокуратури міста Києва (далі-відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу виконувача обов'язків прокурора міста Києва №2268к від 13 листопада 2017 року про звільнення ОСОБА_2 з посади прокурора другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури міста Києва; поновлення ОСОБА_2 на службі в органах прокуратури на посаді прокурора другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури міста Києва; зобов'язання відповідача виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 січня 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Прокуратури міста Києва від 13 листопада 2017 року №2268к про звільнення ОСОБА_2 з посади прокурора другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури міста Києва за вчиненні дії, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, а також одноразове грубе порушення правил прокурорської етики. Зобов'язано відповідача вчинити дії, направлені на виконання рішення Кваліфікаційно - дисциплінарної комісії прокурорів від 18 жовтня 2017 року №209дп-17 щодо звільнення ОСОБА_2 з посади прокурора другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури міста Києва за вчиненні дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, а також одноразове грубе порушення правил прокурорської етики на підставі рішення Кваліфікаційно - дисциплінарної комісії прокурорів №209дп-17 від 18 жовтня 2017 року у порядок та спосіб, визначені чинним законодавством України, з урахуванням висновків суду у даній адміністративній справі. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 січня 2019 року та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Також, не погоджуючись з судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 січня 2019 року та задовольнити позов у повному обсязі. На думку позивача рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог є незаконним та таким що не відповідає обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.10.2017 року Квіліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів, розглянувши висновок про наявність дисциплінарного проступку прокурора другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадження прокуратури міста Києва ОСОБА_2, прийняла рішення №209дп-17 про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та накладення на нього дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури.

На підставі вищезазначеного рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, керуючись п.п. 3, 8, ч. 1 ст. 11 Закону України «Про прокуратуру» в.о. прокурора міста Києва прийнято наказ № 2268к від 13.11.2017 року про звільнення ОСОБА_2 з посади в органах прокуратури за вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, а також одноразове грубе порушення правил прокурорської етики. Підставою для звільнення зазначено: рішення Квіліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів від 18.10.2017 року №209дп-17.

Судом першої інстанції також було встановлено, що позивач, не погодившись із вищезазначеним рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, звернувся з адміністративним позовом до суду.

Рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06.02.2018 року, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 було відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим наказом про звільнення, позивач оскаржив його до суду першої інстанції.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ № 2268к від 13.11.2017 року винесений відповідачем передчасно, оскільки рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 18.10.2017 року №209дп-17 станом на час винесення оскаржуваного наказу не набуло статусу остаточного.

Колегія суддів з вказаним висновком суду першої інстанції не погоджується та зазначає наступне.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII).

Статтею 16 Закону № 1697-VII передбачено гарантії незалежності прокурора, однією з яких є особливий порядок призначення прокурора на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Згідно ч. 3 статті 16 Закону № 1697-VII прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку спеціальними є норми саме Закону № 1697-VII, які встановлюють особливий порядок звільнення прокурорів.

Статтею 43 Закону № 1697-VII передбачено, що прокурора може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження з таких підстав, зокрема: 1) невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків; 5) вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури; 6) систематичне (два і більше разів протягом одного року) або одноразове грубе порушення правил прокурорської етики.

Згідно ч.1 ст. 44 Закону № 1697-VII дисциплінарне провадження здійснюється Комісією.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону № 1697-VII дисциплінарне провадження - це процедура розгляду Комісією дисциплінарної скарги, в якій містяться відомості про вчинення прокурором дисциплінарного проступку.

Статтею 49 Закону № 1697-VII передбачено, що на прокурора можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: 1) догана; 2) заборона на строк до одного року на переведення до органу прокуратури вищого рівня чи на призначення на вищу посаду в органі прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду (крім Генерального прокурора); 3) звільнення з посади в органах прокуратури.

Частиною 4 зазначеної статті передбачено, що за результатами дисциплінарного провадження Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів може прийняти рішення про неможливість подальшого перебування особи на посаді прокурора (крім Генерального прокурора) у разі: 1) якщо дисциплінарний проступок, вчинений прокурором, має характер грубого порушення; 2) якщо прокурор вчинив дисциплінарний проступок, перебуваючи у статусі прокурора, який притягувався до дисциплінарної відповідальності.

Статтею 50 Закону № 1697-VII встановлено, що прокурор може оскаржити рішення, прийняте за результатами дисциплінарного провадження, до адміністративного суду або до Вищої ради правосуддя протягом одного місяця з дня вручення йому чи отримання ним поштою копії рішення.

Водночас, ч. 3 ст. 50 цього Закону визначено, що подання адміністративного позову до суду на рішення Вищої ради правосуддя про притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності або про неможливість подальшого перебування особи на посаді прокурора не зупиняє дію такого рішення, але суд у порядку забезпечення адміністративного позову може відповідною ухвалою зупинити дію рішення Вищої ради правосуддя про притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності або про неможливість подальшого перебування особи на посаді.

Згідно п. 3, 8 частини 1 ст.11 Закону №1697-VII до повноваження керівника регіональної прокуратури належить, зокрема, призначення на посаду та звільнення з посади прокурорів регіональних та місцевих прокуратур у встановленому цим Законом порядку; прийняття рішення про застосування до прокурора регіональної та місцевої прокуратури дисциплінарного стягнення або щодо неможливості подальшого перебування його на посаді прокурора на підставі рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів у встановленому цим Законом порядку.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що наказ № 2268к від 13.11.2017 року про звільнення позивача з посади прокурора було прийнято в.о. прокурора м.Києва на підставі п.п. 3, 8, ч. 1 ст. 11 Закону України «Про прокуратуру» у зв'язку з вчиненням дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, а також одноразове грубе порушення правил прокурорської етики та у зв'язку з прийняттям Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів рішення про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з посади.

Колегія суддів зазначає, що Законом України «Про прокуратуру» не визначено строк, протягом якого рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про притягнення особи до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з посади набирає законної сили, а лише визначено строк протягом якого таке рішення може бути оскаржено до Вищої ради правосуддя або до суду. При цьому, також відсутні норми, зі змісту яких вбачалось би, що таке рішення не набирає законної сили одразу після його прийняття.

Посилання позивача та суду першої інстанції на положення п. 2 ч. 2 ст. 61 цього Закону колегія суддів вважає безпідставним, огляду на наступне.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що повноваження прокурора, крім Генерального прокурора, у зв'язку з рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про неможливість подальшого перебування особи на посаді прокурора припиняються:

1) з дня, наступного за днем завершення строку на оскарження цього рішення, - якщо рішення не було оскаржено;

2) з дня, наступного за днем набуття статусу остаточного рішенням органу, до якого було оскаржено рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, - якщо рішення було оскаржено, однак скарга була відхилена.

Вказаними положеннями передбачено саме припинення повноважень прокурора, а не звільнення його з посади у зв'язку з накладенням дисциплінарного стягнення, що, на думку суду апеляційної інстанції, є різними поняттями та регулюються різними нормами Закону.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні правові підстави вважати, що рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з посади на момент прийняття оскаржуваного наказу № 2268к від 13.11.2017 року не набрало законної сили.

Колегія суддів зазначає, що настання дисциплінарної відповідальності прокурора відбувається саме після реалізації рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів шляхом видачі відповідним керівником прокуратури наказу про звільнення такого прокурора із зазначенням конкретної дати звільнення.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що копія рішення Кваліфікаційно - дисциплінарної комісії прокурорів від 18.10.2017 року №209дп-17 надійшла до прокуратури міста Києва 26.10.2017 року.

30.10.2017 року позивач повідомив начальника другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури міста Києва Пальчукова О.Ю. про хворобу та надав довідку, видану КНП «Центр первинної медико - санітарної допомоги №1» Подільського району міста Києва від 01.11.2017 року про те, що відкрито листок тимчасової непрацездатності серії АДІ №326210 з 30.10.2017 року.

До роботи позивач, як вказано у відзиві на позовну заяву, приступив 13.11.2017 року, про що повідомив свого безпосереднього керівника Пальчукова О.Ю. та начальника відділу роботи з кадрами прокуратури міста Києва Дзюник В.П. Цього ж дня позивач надав листок непрацездатності серії АДІ №326210, відповідно до якого ОСОБА_2 був звільнений від роботи у період з 30.10.2017 року по 10.11.2017 року.

Як свідчать матеріали справи, 13 та 14 листопада 2017 року позивач перебував в прокуратурі міста Києва, що підтверджується актом від 13.11.2017 року та копією книги обліку вхідної кореспонденції, яка фіксує отримання позивачем вхідної кореспонденції з датою отримання 13.11.2017 року, а також листком непрацездатності серії АДІ №326210, який наданий позивачем саме 13.11.2017 року, про що свідчить дата на звороті з підписом головного спеціаліста відділу документального забезпечення Синцової Н.П..

Водночас, звертаючись до адміністративного суду з вказаною позовною заявою, позивач зазначив, що у період видання зазначеного наказу він перебував на стаціонарному лікуванні, а саме з 09.11.2017 року по 18.11.2017 року, що підтверджується наданим до суду листком непрацездатності Серії АДЗ №445516.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що наведені обставини, ставлять під сумнів справжність та законність видачі листка непрацездатності серії АДЗ №445516.

До того ж доказів того, що позивач прибувши на роботу 13.11.2017 року повідомив свого безпосереднього керівника, а також відділ роботи з кадрами прокуратури міста Києва про перебування на лікарняному у матеріалах справи відсутні.

Лише, 14.11.2017 року, ознайомлюючись з наказом про звільнення, ОСОБА_2 у наказі написав, що перебуває на лікарняному, не уточнюючи, з якого числа та не надаючи жодних підтверджуючих даних.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що у відповідача були відсутні підстави

для внесення змін щодо дати в наказ про звільнення.

Відповідно до частин 1, 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно із статтями 73, 74 КАС України належними та допустимими є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Положенням частин 1, 2 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку, оцінивши в сукупності, через призму положень статей 72-77 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини даної справи, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачами було доведено правомірність своїх дій щодо звільнення позивача за служби в органах прокуратури.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскільки оскаржуваний наказ видавався на підставі рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 18.10.2017 року №209дп-17 (яке на час розгляду справи в суді є чинним), у зв'язку з накладенням на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з посади в органах прокуратури, тобто з підстав, яким судом вже надано правову оцінку, доводи позивача в частині протиправності вказаного наказу є необґрунтованими, а позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування наказу виконувача обов'язків прокурора міста Києва №2268к від 13 листопада 2017 року про звільнення ОСОБА_2 з посади прокурора другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури міста Києва такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, враховуючи встановлення правомірності оскаржуваного позивачем наказу про звільнення, відсутні підстави і для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині поновлення його на службі в органах прокуратури на посаді прокурора другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури міста Києва та зобов'язання відповідача виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією до уваги не приймаються через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами даної справи.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Прокуратури міста Києва задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 січня 2019 року скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Прокуратури міста Києва про визнання протиправним та скасування наказу № 2268 к від 13 листопада 2017 року, поновлення на службі в органах прокуратури та зобов'язання здійснити виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлений 24.04.2019 року.

Головуючий суддя: Є.В Чаку

Судді: В.В.Файдюк

Є.І. Мєзєнцев