Справа № 450/3061/16-а
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

24 квітня 2019 року

Київ

справа №450/3061/16-а

адміністративне провадження №К/9901/32283/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Галицького об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Львова про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою Галицького об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Львова на постанову Пустомитівського районного суду Львівської області у складі судді Добош Н.Б. від 04 травня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: Яворського І.О., Кухтея Р.В., Носа С.П. від 28 вересня 2017 року

В С Т А Н О В И В:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Пустомитівському районі Львівської області (ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 травня 2017 року замінено на правонаступника - Галицьке об'єднане управління Пенсійного фонду України м.Львова) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, в якому, з врахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача № 7868/02-15 від 05 вересня 2016 року про відмову в зарахуванні до вислуги років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та відмову у призначенні та виплаті грошової допомоги;

- зобов'язати відповідача зарахувати період з 02 листопада 1978 року по 13 травня 1980 року служби в Збройних силах СРСР, період із 25 січня 1988 року по 01 жовтня 1990 року роботи на посаді завідуючого кабінету фізичного виховання, початкової військової підготовки СШ №34 м. Львова, період з 01 жовтня 1990 року по 01 вересня 1993 року роботи на посаді завідуючого кабінету, старшого методиста Львівського обласного наукового інституту до стажу роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

- зобов'язати відповідача призначити і виплатити позивачу грошову допомогу відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка не підлягає оподаткуванню у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що проходив службу в Збройних силах СРСР у період з 02 листопада 1978 року по 13 травня 1980 року. У період із 25 січня 1988 року по 01 жовтня 1990 року працював на посаді завідуючого кабінету фізичного виховання, початкової військової підготовки СШ №34 м. Львова, у період з 01 жовтня 1990 року по 01 вересня 1993 року працював на посаді завідуючого кабінету, старшого методиста Львівського обласного наукового інституту, які дають право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та у відповідності до Положення «Про порядок зарахування стажу для призначення пенсії за вислугу років працівникам освіти та охорони здоров'я». Вважає, що відповідач безпідставно не зарахував вказані періоди до спеціального трудового стажу, передбаченого пунктами «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та протиправно відмовив йому у виплаті грошової допомоги, передбаченої п. 7-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 травня 2017 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2017 року, адміністративний позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач на день звернення до відповідача за призначенням грошової допомоги досяг пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", працював на посаді, робота на якій дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" і має страховий стаж більше 35 років на таких посадах, а тому має право на виплату грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій на день призначення пенсії.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, Галицьке об'єднане управління Пенсійного фонду України м.Львова звернулось з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та відмовити в задоволенні адміністративного позову.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційну скаргу подано 25 жовтня 2017 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі № 450/3061/16-а, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак розгляд справи цим судом не був закінчений.

Згідно з пунктом 4 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом - КАС України) касаційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 березня 2018 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів, а саме: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Гриціва М.І. та Коваленко Н.В.

Верховний Суд ухвалою від 17 квітня 2019 року прийняв до провадження адміністративну справу № 464/7474/16 та призначив її до розгляду ухвалою від 22 квітня 2019 року в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів на 23 квітня 2019 року.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно записів трудової книжки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у період з 02 листопада 1978 року по 13 травня 1980 року проходив військову службу в складі радянської армії, з 25 січня 1988 року по 01 жовтня 1990 року працював на посаді завідуючого кабінету фізичного виховання і початкової військової підготовки Львівського обласного інститут вдосконалення вчителів, у період з 01 жовтня 1990 року по 01 вересня 1992 року - старшим методистом Львівського обласного інституту вдосконалення вчителів, а з 01 вересня 1992 року по 01 вересня 1993 року - на посаді методиста Львівського обласного науково-методичного інституту освіти.

В серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до відповідача із заявою щодо призначення грошової допомоги згідно із п.7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Однак 03 листопада 2016 року позивач отримав рішення відповідача № 2234 від 01 вересня 2016 року про відмову у задоволенні вказаної заяви.

Відмова була мотивована тим, що згідно з записами трудової книжки стаж роботи позивача на посадах, які дають право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» становить 30 років 05 місяців 09 днів. В обрахунок пільгового стажу відповідачем не враховано періоди служби в радянській армії та роботи на посадах завідуючого кабінету фізичного виховання і початкової військової підготовки, старшого методиста та методиста за період з 25 січня 1988 року по 31 серпня 1993 року.

Вважаючи рішення відповідача протиправними, позивач звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У касаційній скарзі Галицьке об'єднане управління Пенсійного фонду України м.Львова зазначає, що суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень дійшли помилкового висновку про наявність підстав для зарахування позивачу періоду його служби в Збройних силах та роботи на посадах завідуючого кабінету, старшого методиста наукового інституту до спеціального трудового стажу, що дає право на пенсію за вислугу років та призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7 розділу XV «прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Від позивача відзиву або заперечень на касаційну скаргу відповідача не надходило, що відповідно до статті 338 КАС України не перешкоджає касаційному перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають, а викладені у касаційній скарзі мотиви скаржника є неприйнятні з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за Переліком № 909.

Пунктом 7-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Кабінет Міністрів України постановою від 23 листопада 2011 року № 1191 затвердив Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, який визначає умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Порядок № 1191).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» і «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що передбачені, зокрема, Переліком № 909.

Пунктом 5 вказаного Порядку визначено, що грошова допомога надається особам, яким починаючи з 01 жовтня 2011 року призначається пенсія за віком відповідно до Закону № 1058-IV та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статті 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

З аналізу наведених норм законодавства можна зробити висновок, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов'язується з наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах й вихід на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» будь-якого іншого виду пенсії.

Аналогічна правова позиція, викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 462/5636/16-а, від 19 березня 2019 року у справі № 466/5637/17.

Переліком № 909 (у редакції, чинній після внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2002 року № 1436) установлено заклади освіти і посади, робота на яких дає право на пенсію за вислугою років.

Згідно із Переліком, в категорії загальноосвітні навчальні заклади передбачена посада завідуючого з навчально-виховної, навчально-виробничої частини, завідуючі навчальною та навчально-виховною частиною.

До стажу роботи позивача на посадах, які дають право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» відповідачем зараховано роботу у період з 15 серпня 1978 року по 31 жовтня 1978 року на посаді вчителя; у період з 01 вересня 1980 року по 09 вересня 1980 року на посаді вчителя фізичного виховання; у період з 30 вересня 1980 року по 05 серпня 1982 року на посаді вчителя фізичного виховання; у період з 20 серпня 1982 року по 25 січня 1988 року на посаді вчителя фізичного виховання СШ №34; у період з 01 вересня 1993 року по 01 грудня 1993 року на посаді вчителя фізичного виховання «Першої Львівської гімназії»; у період з 01 грудня 1993 року і на час звернення із заявою на посаді директора Зимновідської СШ №1.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає вірними висновки попередніх судів, оскільки згідно записів трудової книжки позивач у період із 25 січня 1988 року по 01 жовтня 1990 року працював на посаді завідуючого кабінету фізичного виховання і початкової військової підготовки СШ №34 м. Львова, то цей стаж підлягає зарахуванню до спеціального, що дає право на призначення допомоги.

Як встановлено судом першої інстанції, у період з 01 жовтня 1990 року по 01 вересня 1993 року позивач працював на посаді завідуючого кабінету, старшого методиста Львівського обласного наукового інституту. Однак, робота в науковому інституті та займана посада не передбачені Переліком 909, проте «Переліком посад педагогічних та науково-педагогічних працівників» затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14.06.2000 року № 963 до посад педагогічних працівників віднесено посаду завідувача наукового інституту та методиста. Вказана постанова прийнята на виконання Закону України «Про пенсійне забезпечення» згідно якого право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку, що оскільки ці посади віднесено до посад працівників освіти, такі посади відповідно дають право на призначення пенсії за вислугу років працівникам освіти згідно з пунктами «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» час проходження строкової військової служби зараховується до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Тобто відповідно до змісту наведеної норми, обов'язковою умовою зарахування часу проходження строкової військової служби до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, різновидом якої є пенсія за вислугу років, є, зокрема, робота особи за професією або на посаді, що дає право на призначення такої пенсії, на момент призову на строкову військову службу.

Частиною 3 ст. 36 КЗпП УРСР було передбачено, що однією з підстав припинення трудового договору є призов або вступ працівника на військову службу.

Судами встановлено, що за даними трудової книжки ОСОБА_2 його було призначено на посаду вчителя фізичного виховання в Містківську СШ згідно наказу №517 від 31 серпня 1978 року. Наказом №709 від 30 жовтня 1978 року позивача було звільнено з цієї посади у зв'язку з призовом на військову службу.

Таким чином, враховуючи, що позивач на момент призову на строкову військову службу працював на посаді вчителя фізичного виховання Містківської СШ, тобто на посаді, яка відповідно до постанови Ради Міністрів СРСР від 17.12.1959 року № 1397 «Про пенсію за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров'я та сільського господарства» давала право на призначення пенсії за вислугу років як працівнику освіти, і був звільнений з даної посади саме у зв'язку з призовом на військову службу, колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про протиправність відмови відповідача у зарахуванні періоду проходження позивачем строкової військової служби до стажу роботи позивача на посадах, що дають право на пенсію за вислугу років.

З урахуванням наведеного, правильними є висновки суду першої інстанції, з якими погодився апеляційний суд, про задоволення позовних вимог, оскільки позивач має необхідний педагогічний стаж для одержання грошової допомоги відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме в тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення у справі "Кантоні проти Франції" (Cantoni v. France" № 17862/91), у справі "Вєренцов проти України"№ 20372/11).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення судів у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в них повно і всебічно з'ясовані обставини в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення судів попередніх інстанцій, то відповідно до частини шостої статті 139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Галицького об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Львова залишити без задоволення.

Постанову Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 травня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: М.І. Гриців

Н.В. Коваленко