Справа № 826/10916/18
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 квітня 2019 року № 826/10916/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень від 25.04.2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи.

До Окружного адміністративного суду міста Києві звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі - відповідач), в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 25.04.2015 року №, №, №, № складені за результатами документальної позапланової невиїзної перевірки, що проводилась Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві з 21.03.2018 року по 27.03.2018 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що 06.09.2016 року отримала свідоцтво про право на спадщину на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, однак вона володіла майном лише менш ніж місяць та майно фізично не потрапило до неї, а перейшло до чинного власника ОСОБА_2, а тому фіскальні органи свідомо бажають призвести до подвійного оподаткування, оскільки позивачем зараз буде сплачено податок, хоча нерухомість не у неї, і за результатами кримінального провадження та цивільного позову буде встановлено позивача власником майна, що призведе до реєстрації її прав у 2018 році чи 2019 році, то контролюючий орган повторно зазначить, що позивачем отримано дохід та вимагатиме сплатити податок за отримання майна.

Ухвалою суду від 19.07.2018 року відкрито провадження у справі, визначено про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та запропоновано відповідачу надати відзив на позов з наданням доказів.

13.08.2018 року через канцелярію суду надійшло від представника відповідача відзив на адміністративний позов, в якому зазначив, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, яке свідчить, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 (об'єкт спадщини) з 09.09.2016 року. Другою київською державною нотаріальною конторою листом від 08.09.2017 року №5763/01-16 (вх.№45259/10 від 22.09.2017 року) підтверджено інформацією щодо отримання ОСОБА_1 доходу у вигляді вартості успадкованого майна від фізичної особи, що не є членом сім'ї першого ступеня споріднення. Вартість спадкового майна становить 149 950,00 грн та просить в задоволенні позовної заяви позивача відмовити.

05.09.2018 року до відділу документального забезпечення суду надійшло від позивача відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідач посилається на інформаційну довідку на не чинний запис, що позивач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 з 09.09.2016 року, оскільки з 19.10.2016 року зареєстровано право власності на ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 09.01.2007 року, тобто ще до смерті спадкодавця і саме ОСОБА_2 з 19.10.2016 року значиться в реєстрі речових прав власником нерухомого майна. Та обставина, що при оформленні договору купівлі-продажу від 09.01.2007 року податковим агентами не було подано відповідної податкової інформації щодо продажу майна, таке не подання не може ставитись в вину позивача і не повинно покриватися за рахунок сплати саме нею податків з майна, яке їй не належить.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Обставини, встановлені судом.

З матеріалів справи вбачається, що Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - відповідач) проведено документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи ОСОБА_1 (далі - позивач) з питань своєчасності, достовірності, повноти, нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору до бюджету з отриманого доходу у вигляді вартості успадкованого (подарованого) майна платника податків за період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року.

За результатами перевірки складено акт від 30.03.2018 року № 1564/26-15-42-02-30/НОМЕР_1.

В акті зазначено, документальною позаплановою невиїзною перевіркою встановлено порушення платників податків фізичною особою ОСОБА_1:

- п.179.1 ст. 179 Податкового кодексу України з урахуванням вимог п.п.49.18.4 п.49.18 ст. 49 Податкового кодексу України не подано податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2016 рік до ДПІ Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві;

- п.п. «а» 176.1 п.176, п44.1, п.44.3 ст. 44 Податкового кодексу України, не надано до перевірки книгу обліку доходів і витрати для визначення суми загального річного оподаткованого доходу;

- п.п. 168.2.1 п 168.2 ст. 168 Податкового кодексу України з урахуванням п.п.164.2.10 п.164. ст.164, п.п.174.2.2 п.174.2, п.174.6 ст. 174 Податкового кодексу України, занижено та не перераховано до бюджету податок на доходи фізичних осіб за 2016 рік в загальній сумі 7 497,50 грн.

- п.п1.2. п.п.16-1 Підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України, занижено та не нарахована до бюджету військового збору за 2016 рік в розмірі 2 249,25 грн.

Позивач зазначила, що вказаних висновків відповідач дійшов на підставі того, що нібито нею у 2016 році не задекларовано дохід отриманого у вигляді вартості успадкованого (подарованого) майна від фізичної особи, що не є членом сім'ї першого ступеня споріднення, та не сплачено відповідний податок і військовий збір. Доказом цього, на думку контролюючого органу є відомості з ЦБД ДРФО ДФС України в період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року, а також лист Другої київської державної нотаріальної контори від 08.09.2018 року №5763/01-16 про отримані доходи фізичною особою ОСОБА_1 у вигляді вартості (успадкованого) подарованого майна від фізичної особи, що не є членом сім'ї першого ступеня споріднення.

Не погоджуючись з вищезазначеними прийнятими відповідачем актом перевірки, позивачем 06.04.2018 року подано до Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києва скаргу. Проте 20.04.2018 року рішенням № 18784/М/26-15-42-02-27 про результати розгляду скарги, оскаржуваного акту перевірки залишено без змін, а скарга без задоволення.

На підставі зазначеного акту перевірки відповідачем було прийнято податкові повідомлення-рішення від 25.04.2018 року №, №, №, № , якими позивачу нараховані штрафні санкції у розмірі 510,00 грн. за незабезпечення зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності; нараховані штрафні санкції у розмірі 170,00 грн. за неподання податкової декларації; нарахований військовий збір із штрафними санкціями 2 811,56 грн.; нараховано податок з доходів фізичних осіб разом з штрафними санкціями 9 371,88 грн.

Не погоджуючись з вищезазначеними прийнятими відповідачем податковими повідомленнями-рішеннями, позивачем до Головного управління Державної фіскальної служби України подано скаргу на податкові повідомлення-рішення від 25.04.2018 року №, №, №, № .

Проте 09.07.2018 року рішенням № 9730/14/99-9911-02-01-14 про результати розгляду скарги, оскаржувані податкові повідомлення-рішення залишено без змін, а скарга без задоволення.

Не погодившись з висновками акту перевірки та прийнятим податковим повідомленням-рішеннями, позивач оскаржив його у судовому порядку, вимагаючи визнання протиправними та скасування.

Відповідно до частини 1 статті 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно підпункту 9.1.2. пункту 9.1. статті 9 Податкового кодексу України, податок на доходи фізичних осіб віднесений до загальнодержавних податків і зборів.

Позивач у відповідності до пункту 15.1. статті 15 та підпункту 162.1.1. пункту162.1. статті 162 Податкового кодексу України являється платником податку на доходи фізичних осіб і військового збору та у відповідності до пункту 16.1.4 статті 16 Податкового кодексу України несе обов'язок по сплаті податків та зборів у строки та розмірах встановлених цим Кодексом.

Відповідно до підпункту 16.1.4. пункту 16.1. статті 16 Податкового кодексу України, платники податків зобов'язані сплачувати податки та збори в строки та у розмірах встановлених цим Кодексом та законами, що у відповідності до статті 36 Кодексу, є податковим обов'язком. Податковий обов'язок виникає у платника за кожним податком, збором та є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов'язків платника податків, крім випадків, передбачених законом. Підстави припинення податкового обов'язку, крім його виконання, визначені пунктом 37.3. статті 37 Податкового кодексу України. Згідно пункту 38.1. статті 38 Податкового кодексу України виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк. Пунктом 38.2. статті 38 Податкового кодексу України визначено, що сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку.

Підпунктом 16.1.3 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України визначено, що платники податків і зборів зобов'язані подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Приписами пункту 49.1. статті 49 Податкового кодексу України передбачено, що податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

Згідно пункту 49.2. статті 49 Податкового кодексу України, платник податків зобов'язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період, в якому виникають об'єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є.

Згідно підпункту "в" пункту 176.1. статті 176 Податкового кодексу України, платники податку зобов'язані подавати податкову декларацію за встановленою формою у визначені строки у випадках, коли згідно з нормами цього розділу таке подання є обов'язковим.

Відповідно до пункту 179.1. статті 179 Податкового кодексу України, платник податку зобов'язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу.

Судом встановлено, що позивач на час перевірки не подав декларацію про майновий стан та доходи за 2016 рік, податок на доходи фізичних осіб, з отриманого в 2016 році у вигляді спадщини (подарунка) від фізичної особи, що не є членом сім'ї першого ступеня споріднення не сплачено.

З метою підтвердження вказаної інформації відповідачем до Другої київської державної нотаріальної контори було направлено лист про надання інформації.

На вказаний запит від Другої київської державної нотаріальної контори листом від 08.09.2017 року отримано інформацію, що підтверджує отримання позивачем у 2016 році в спадщину квартиру від особи, яка не є членом сім"ї першого ступеня споріднення.

Згідно положень п.120.1 ст. 120 Податкового кодексу України, неподання платником податків або іншими особами, які зобов'язані нараховувати та сплачувати податки, збори, податкових декларацій (розрахунків) тягнуть за собою накладення на платника податків штрафних санкцій.

Нормами пункту 16-1. підрозділу 10 розділу ХХ Інші перехідні положення Податкового кодексу України передбачено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Відповідно до підпункту 1.1. пункту 16-1. підрозділу 10 розділу ХХ Інші перехідні положення Податкового кодексу України платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1. статті 162 цього Кодексу.

Підпунктом 1.2. пункту 16-1. підрозділу 10 розділу ХХ Інші перехідні положення Податкового кодексу України передбачено, що об'єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

Згідно підпункту 1.3. пункту 16-1. підрозділу 10 розділу ХХ Інші перехідні положення Податкового кодексу України ставка збору становить 1,5 відсотка від об'єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту

Відповідно до підпункту 1.4. пункту 16-1. підрозділу 10 розділу ХХ Інші перехідні положення Податкового кодексу України нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Приписами підпункту 1.5. коментованого пункту визначено, що відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу.

Платники збору зобов'язані забезпечувати виконання податкових зобов'язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу(підпункт 1.6. пункту 16-1. підрозділу 10 розділу ХХ Інші перехідні положення Податкового кодексу України).

Згідно підпункту 20.1.19. пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи наділені, зокрема, правом застосовувати до платників податків передбачені законом фінансові (штрафні) санкції (штрафи) за порушення податкового чи іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи; стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми грошових зобов'язань та/або податкового боргу у випадках, порядку та розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України; стягувати суми недоїмки із сплати єдиного внеску; стягувати суми простроченої заборгованості суб'єктів господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) за кредитами (позиками), залученими державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державні (місцеві) гарантії, а також за кредитами із бюджету в порядку, визначеному цим Кодексом та іншими законами України.

Підпунктом 14.1.156. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України визначено, що податкове зобов'язання - це сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Відповідно до підпункту 14.1.175. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов'язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що сума податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 7 497.50 грн. та військового збору в сумі 2734,88 грн., а всього разом 2 249.25 грн., є податковим боргом відповідача, який ним не сплачено.

Доказів, які б свідчили про погашення заборгованості, що є предметом стягнення або спростування її наявності, відповідачем суду не надано.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з підпунктами 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною 4 статті 334 Цивільного кодексу України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Статтею 5 Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон України № 1952-IV) визначено види нерухомого майна, щодо яких проводиться державна реєстрація прав. Так згідно з частинами 1 та 3 статті 5 Закону України № 1952-IV у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Відповідно до вищезазначених нормативно-правових актів, право власності на нерухоме майно - квартира, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 131, кв., яка є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, підлягає державній реєстрації.

Позивачем 06.09.2016 року була здійснена така реєстрація права власності на нерухоме майно - квартира, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 131, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон об'єктів нерухомого майна № запису про право власності 16302945.

Підпунктом 266.7.4. пункту 266.7 статті 266 ПК України передбачено, що органи державної реєстрації прав на нерухоме майно, а також органи, що здійснюють реєстрацію місця проживання фізичних осіб, зобов'язані щокварталу у 15-денний строк після закінчення податкового (звітного) кварталу подавати контролюючим органам відомості, необхідні для розрахунку та справляння податку фізичними та юридичними особами, за місцем розташування такого об'єкта нерухомого майна станом на перше число відповідного кварталу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 4 Порядку подання органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та органами, що здійснюють реєстрацію місця проживання фізичних осіб, відомостей, необхідних для розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 476 Мін'юст подає ДФС інформацію про об'єкти житлової та/або нежитлової нерухомості, у тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, у тому числі нерезидентів, із зазначенням прізвища, імені та по батькові фізичної особи, реєстраційного номера облікової картки платника податків або серії та номера паспорта (для фізичних осіб, які через релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідному контролюючому органові і мають відмітку у паспорті), найменування юридичної особи та її податкового номера, адреси і типу нерухомого майна, його реєстраційного номера, загальної та житлової площі нерухомого майна, виду спільної власності (у разі, коли таке майно належить на праві спільної власності), розміру частки у праві спільної власності (у разі, коли таке майно належить на праві спільної часткової власності), підстави виникнення права власності і дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Таким чином, розрахунок податку на нерухоме майно здійснюється органами Державної фіскальної служби на підставі інформації про перебування об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у власності фізичних та юридичних осіб, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Твердження позивача про те, що податкові повідомлення-рішення від 25.04.2018 року №, №, №, № є протиправними, оскільки у власності у позивача було майно лише приблизно місяць і яке не потрапило до позивача і перейшло до ОСОБА_2 і через те, що такі дії третіх осіб є явно злочинними, стосовного цих обставин ведеться досудове розслідування, а отже у неї, як у платника податку був відсутній об'єкт оподаткування, передбачений ст. 266 Податкового кодексу України, суд вважає таким, що суперечить чинному законодавству з огляду на таке.

Як вже зазначалось вище, органи Державної фіскальної служби здійснюють розрахунок податку на нерухоме майно на підставі інформації про перебування об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у власності фізичних та юридичних осіб, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Оскільки, позивач володів майном з 06.09.2016 року по 19.10.2016 року, а після 19.10.2016 року нерухоме майно перейшло до ОСОБА_2 та, як відповідач зазначає, що у відповідності до вимог п. 174.4. ст.174 Податкового кодексу України Другою київською державною нотаріальною конторою подано до контролюючого органу податковий розрахунок за формою 1-ДФ за ІІІ квартал 2016 року за ознакою доходу «114» - дохід отриманий у спадщину від фізичної особи, що не є членом сім'ї першого ступеня споріднення.

Судом встановлено, що в матеріалах справи міститься лист від 08.09.2017 року №5763/0-1-16 Другої київської нотаріальної державної контори, про те, що ОСОБА_1 отримано дохід за ІІІ квартал 2016 року у вигляді вартості спадкового майна від фізичної особи, що не є членом сім'ї першого ступеня споріднення, вартість спадкового майна становить 149 950,00 грн.

Суд також не приймає до уваги аргументів позивача про те, що податкові повідомлення-рішення №, №, №, № від 25.04.2018 року прийняті з порушенням законодавства, тому що майно (у вигляді доходу) вибуло протиправно без згоди власника ОСОБА_1, і це майно з 2016 року перебуває у власності третьої особи, і те що позивач не відчужував за своєю волею і не отримувала грошей від такого відчуження, а тому позивач не зобов'язаний подавати річну декларацію включаючи не отриманий дохід, вести книгу обліку доходів і витрат та сплачувати вказані в акті податок і військовий збір, оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містились відомості , який підлягає застосуванню податковим органом, відомості про належність позивачу на праві власності нерухомого майна, а саме: квартира, що знаходиться АДРЕСА_1, яка станом з 06.09.2016 року по 19.10.2016 року була у власності у позивача.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 2 Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) державний реєстр речових прав на нерухоме майно - це єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів таких прав.

Згідно з частини 1 статті 13 Закону № 1952-IV державний реєстр прав складається з розділів, спеціального розділу, бази даних заяв та реєстраційних справ в електронній формі. Невід'ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав є Реєстр прав власності на нерухоме майно, Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та Державний реєстр іпотек.

З наведеного вбачається, що Реєстр прав власності на нерухоме майно є складовою частиною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а тому відповідач здійснюючи розрахунок податку на нерухоме майно на підставі інформації про перебування об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у власності фізичних та юридичних осіб, яка містилася в Реєстр прав власності на нерухоме майно, діяв відповідно до норм пункту 266.3 статті 266 ПК України.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у позивача наявне невиконане зобов'язання щодо сплати податковий боргу в загальній сумі 12 863,44 грн. Наявність такого обов'язку є визначальною для вирішення вказаного спору, крім того, даний обов'язок забезпечується статтею 67 Конституції України.

Згідно пункту 87.11. статті 87 Податкового кодексу України орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку - фізичної особи. Стягнення податкового боргу за рішенням суду здійснюється державною виконавчою службою відповідно до закону про виконавче провадження.

На підставі вищевказаного, суд приходить до висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення № , № , № , № від 25.04.2018 року відповідача є обґрунтованими та такими що прийняті в порядку і спосіб, що визначені чинним законодавством, а позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Як зазначено у частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Приймаючи до уваги те, що адміністративний позов задоволенню не підлягає, то судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись 2, 9, 72-73, 76-77, 94, 122, 139, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_1) до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві ((04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 25.04.2018 року №, №, №, № - відмовити.

Підстави для вирішення питання про відшкодування судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядок, передбачені статтею 255 КАС України та може бути оскаржено за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України з урахуванням п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України.

Суддя В.І. Келеберда