Справа № 620/3681/18
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3681/18 Суддя першої інстанції: Баргаміна Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області на проголошене об 11 годині 15 хвилин рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року, повний текст якого складено 22 грудня 2018 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2.) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області (далі - Відповідач, ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області) про:

- визнання протиправним та скасування рішення Відповідача про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, викладеного в листі від 04.04.2018 року за № В-2427/0-1725/0/94-18;

- зобов'язання Відповідача надати дозвіл Позивачу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Малківської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 19.12.2018 року позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області щодо неприйняття у встановлений законом строк наказу про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки державної власності орієнтовною площею 2,00 га для передачі у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Малківської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області;

- зобов'язано ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 06.03.2018 року (вх. № В-2427/0/17-18 від 12.03.2018 року) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки державної власності орієнтовною площею 2,00 га для передачі у власність позивачу для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Малківської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки законодавством передбачено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а Позивачем надано разом із заявою всі необхідні документи, у Відповідача були відсутні правові підстави для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. Крім того, судом зазначено, що з наявних у матеріалах справи документів вбачається, що СТОВ «Малківське», яке є правонаступником СПГ «Малківське», припинено 18.02.2005 року, а відтак право колективної власності даного підприємства припинено, що свідчить про перебування земельної ділянки, дозвіл на розробку проекту землеустрою на відведення якої просить ОСОБА_2, у комунальній або державній власності. Крім іншого, підкреслено, що отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування. Також наголосив, що за наслідками розгляду заяви Позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Відповідачем не було прийнято жодного рішення, що свідчить про допущену останнім бездіяльність.

Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд зауважив, що Відповідачем не було прийнято рішення у формі наказу за наслідками розгляду заяви Позивача, а тому належним способом захисту прав ОСОБА_2 є зобов'язання ГУ Держгеокадастру в Чернігівській області повторно розглянути звернення останнього.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. При цьому посилається на неврахування судом обставин, що оскільки земельна ділянка перебуває у колективній власності членів КСП «Малківське», то ГУ Держгеокадастру в Чернігівській області не є розпорядником таких земель. Звертає увагу, що на час розгляду і вирішення даного спору право колективної власності, посвідчене державним актом, не було припинено. Підкреслює, що рішенням суду, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ГУ Держгеокадастру в Чернігівській області про скасування згаданого державного акту, у той час як суд першої інстанції у даній справі перебрав на себе повноваження щодо вирішення спору про речове право на земельну ділянку, вийшовши за межі адміністративної юрисдикції. Наголошує на залишення поза увагою суду першої інстанції порядку припинення колективної власності. Стверджує, що судом було безпідставно враховано відомості листа від 17.10.2018 року №В-194/0-0.182-198/150-18, оскільки викладена у ньому інформація не стосується саме земельної ділянки, отримати у власність яку бажає Позивач. Крім того, зазначає, що Відповідачем надано вмотивовану відповідь про відмову у наданні дозволу Позивачу на розроблення проекту землеустрою в установлений строк, а положення Земельного кодексу України не передбачають обов'язку оформлювати рішення про відмову у наданні такого дозволу саме у вигляді наказу.

Після усунення визначених в ухвалі від 18.02.2019 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що, по-перше, оскільки спірна земельна ділянка належить до категорії земель сільськогосподарського призначення, питання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо її відведення належить до компетенції ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області, по-друге, визначена Відповідачем у листі від 04.04.2018 року №В-2427/0-1725/0/94-18 підстава для відмови у надання дозволу на розроблення проекту землеустрою не передбачена положеннями ч. 7 ст. 118 ЗК України, по-третє, така відмова має бути оформлена наказом, по-четверте, чинне законодавство не передбачає такої форми власності як колективна, у той час як земельна ділянка після ліквідації СТОВ «Малківське» передана до земель запасу, що підтверджується довідкою форми 6-зем станом на 01.01.2016 року.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.04.2019 року призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку його законності та обґрунтованості у межах доводів та вимог апеляційної скарги ГУ Держгеокадастру в Чернігівській області.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 звернувся до ГУ Держгеокадастру в Чернігівській області із заявою від 06.03.2018 року №В-2427/0/17-18 про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у межах норм безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га із земель державної власності Малківської сільської ради Прилуцького району (а.с. 41). До заяви Позивачем було додано: копію паспорта; копію ідентифікаційного номера; копію посвідчення учасника бойових дій (а.с. 8); копію схеми розміщення земельної ділянки на території Малківської сільської ради (а.с. 42).

Листом №В-2427/0-1725/0/94-18 від 04.04.2018 року ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області повідомило ОСОБА_2, що оскільки земельна ділянка, щодо якої останній звертається, включена до державного акту на право колективної власності колишнього КСП серії І-ЧН №000080 від 17.11.1995 року, який не скасовано, а право колективної власності не припинено. Крім того, у даному листі зазначено, що розпорядження землями колективної власності не входить до компетенції ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області, адже належить до повноважень органів місцевого самоврядування (а.с. 12).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. 41 Конституції України, ст. ст. 19, 78, 116, 118, 122 Земельного кодексу України, ст. ст. 91, 346 Цивільного кодексу України, ряду підзаконних актів, а також з урахуванням правових позицій Верховного Суду, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відмова ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки прийнята без достатніх на те правових підстав, а тому підлягає визнанню протиправною із зобов'язанням Відповідача повторно розглянути питання про надання дозволу з огляду на те, що жодного з передбачених законодавством рішень за наслідками розгляду заяви прийнято не було.

З таким висновком суду першої інстанції не можна повністю погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Приписи ч. 2 ст. 4 ЗК України визначають, що завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Згідно п. «а» ч. 2 ст. 22 ЗК України до земель сільськогосподарського призначення належать, зокрема, сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).

За правилами пункту «а» частини третьої статті 22 Земельного кодексу землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно ч. ч. 3-4 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

З наведеного випливає, що законодавцем гарантовано право безоплатної передачі земельної ділянки громадянину у власність, зокрема, у межах норм безоплатної приватизації, порядок проведення якої регламентовано положеннями ст. 118 Земельного кодексу України.

Так, згідно ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

При цьому згідно ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно п. 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру , затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року №15 (далі - Положення №15) Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Приписи пп. 31 п. 4 Положення №15 визначають, що Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи.

Крім того, за правилами пп. 13 п. 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 року №333, головне управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Отже, до повноважень ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області належить питання надання дозволу з розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки поза межами населеного пункту.

Визначаючи наявність у Відповідача повноважень щодо розпорядження земельною ділянкою, про розроблення проекту землеустрою на відведення у власність частини якої звернувся Позивач, судова колегія у розрізі висновків суду першої інстанції та доводів Апелянта, вважає за необхідне зазначити таке.

Приписами ч. 1 ст. 3 та ч. 2, 3 ст. 5 ЗК України, який був чинним у 1995 році, закріплювалося, що власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності є рівноправними.

Суб'єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників.

Згідно ст. 30 Земельного кодексу України при ліквідації сільськогосподарських підприємств несільськогосподарські угіддя, що перебували у їх власності, розподіляються відповідно до установчих документів цих підприємств або за згодою власників земельних часток (паїв). У разі недосягнення згоди це питання вирішується в судовому порядку.

Земельні ділянки державної і комунальної власності, які перебували у користуванні сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, що ліквідуються, включаються до земель запасу або передаються у власність чи користування відповідно до цього Кодексу.

Тому, у разі якщо вищезазначені земельні ділянки були повернуті до земель державної власності і це землі сільськогосподарського призначення, розпорядження вищевказаними землями належить до компетенції територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Якщо ж земельні ділянки не були повернуті до земель державної чи комунальної власності і право власності на них підтверджується державним актом на право колективної власності на землю, розпорядження вищевказаними землями не належить до компетенції жодного органу місцевого самоврядування чи виконавчої влади, визначеного ст. 122 Земельного кодексу України, а землі залишаються у колективній власності.

Застосовуючи до спірних правовідносин положення ст. ст. 91, 346 Цивільного кодексу України, яким врегульовано питання припинення права власності юридичної особи з моменту внесення до Єдиного державного реєстру запису про припинення юридичної особи, суд першої інстанції не врахував, що спеціальними нормами ст. 30 Земельного кодексу України встановлено інший порядок припинення колективної власності на землю. При цьому такий вид власності як колективна неможливо ототожнювати з приватною власністю на земельну ділянку юридичної особи.

Як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка, щодо якої Позивач звернувся до Відповідача із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, відноситься до земель колективної власності КСП «Малківське» на підставі державного акту на право колективної власності на землю серії І-ЧН №000080 від 17.11.1995 року, що підтверджується копією книги записів (реєстрації) державних актів на право колективної власності на землю на території Прилуцької ради народних депутатів (а.с.72-75), випливає зі змісту листа Міськрайонного управління у Прилуцькому районі та м. Прилуках Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 15.03.2018 року №292/420-18-0.181 (а.с. 43), а також встановлено рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17.08.2018 року у справі №742/1472/18 за позовом ОСОБА_2 до ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області про скасування державного акту на право колективної власності на землю, яке набрало законної сили 21.01.2019 року (а.с. 18-19).

При цьому, в силу приписів Законів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та «Про Державний земельний кадастр» речові права на нерухоме майно, у тому числі на землю, виникають з моменту такої реєстрації в державному реєстрі прав. Разом з цим, статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

Крім того, аналіз правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 22.09.2005 року № 5-рп/2005, дає підстави стверджувати, що право власності на землю, набуте до набрання чинності новим ЗК України, включаючи колективну форму власності, яка ним не передбачена, є непорушним і вважається дійсним, доки воно не буде припинено у порядку, визначеному законодавством.

Тобто, державний акт на право колективної власності на землю від 17.11.1995 року серії І-ЧН № 000080 є підтвердженням права колективної власності КСП «Малківське» на земельну ділянку до моменту повернення її до державної чи комунальної власності.

Водночас, судом апеляційної інстанції враховується, що розпорядженням Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області від 06.01.2005 року №4 затверджено технічну документацію по виготовленню державних актів на право власності на землю взамін сертифікатів на право на земельну частку (пай) по колишньому КСП «Малківському» та передано у власність земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва громадянам - власникам сертифікатів на право на земельну частку (пай) (а.с. 64-65). Згідно листа Міськрайонного управління у Прилуцькому районі та м. Прилуках Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 17.10.2018 року №В-194/0-0.182-198/150-18 після проведення робіт по розпаюванню земель на підставі вказаного розпорядження Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області від 06.01.2005 року №4 у колективній власності залишилося 54,6 га сільськогосподарських угідь, які були передані до земель запасу (а.с. 13).

Тобто, частина сільськогосподарських угідь площею 54,6 га, які перебувають у колективній власності КСП «Малківське» на підставі державного акту від 17.11.1995 року серії І-ЧН № 000080, передані до земель запасу.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зауважити, що статтею 22 чинного на момент утворення КСП «Малківське» Земельного кодексу України від 18.12.1990 року № 561-XII передбачалося, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, заборонялося.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 23 згаданого Земельного кодексу України право власності або право постійного користування землею посвідчувався державними актами, які видавалися і реєструвалися сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видавався колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додавався список цих громадян.

Викладене, на переконання судової колегії, свідчить, що землі, відображені у державному акті на право колективної власності на землю від 17.11.1995 року серії І-ЧН № 000080, у подальшому надавалися у приватну власність у процесі розпаювання колишнім членам КСП «Малківське» на підставі розпорядження Прилуцької районної державної адміністрації від 06.01.2005 року №4, а тому цей акт у зв'язку із зміною меж земельної ділянки не може вважатися належним і допустим доказом, який підтверджує право колективної власності на частину земельної ділянки, яка до моменту розпаювання входила до іншої.

У контексті наведеного суд апеляційної інстанції критично оцінює доводи ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області про безпідставність врахування судом першої інстанції відомостей листа від 17.10.2018 року №В-194/0-0.182-198/150-18, адже він не стосується саме земельної ділянки, яку ОСОБА_2 бажає отримати у власність, оскільки, по-перше, належними і допустимими доказами, що така земельна ділянка не є складовою земельної ділянки площею 54,6 га Відповідачем не надано, по-друге, встановленими вище обставинами підтверджується неможливість поширення дії державного акту від 17.11.1995 року серії І-ЧН № 000080 на втрату ним чинності.

Крім того, помилковим є твердження Апелянта про те, що суд першої інстанції вийшов за межі компетенції адміністративного суду, вирішивши спір про речове право на земельну ділянку, оскільки у даному випадку оцінка наявним у матеріалах справи доказам здійснювалася виключно з метою встановлення наявності або відсутності у Відповідача повноважень розпоряджатися, зокрема, спірною земельною ділянкою, про що вже було наголошено вище.

Крім іншого, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до ст. 118 ЗК України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб'єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до ст. 118 ЗК України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 13.12.2016 року у справі № 815/5987/14 та Верховного Суду від 27.02.2018 року у справі № 545/808/17 та постанові від 28.11.2018 року у справі № П/811/601/18.

Таким чином, за умови віднесення земельної ділянки до земель запасу саме ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області Земельним кодексом України надано можливість здйіснювати розпорядження вищевказаними землями.

Зі змісту наведеної вище ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України вбачається, що нею визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки: невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб'єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.02.2018 року в справі № 545/808/17.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у частині 7 ст. 118 ЗК України наведено два альтернативні варіанти правомірної поведінки органу, у разі звернення до нього особи з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою: а) надати дозвіл; б) надати мотивовану відмову у наданні дозволу.

Дозвіл або відмова у його наданні є змістом відповідного індивідуального правового акту. Водночас, у ч. 7 ст. 118 ЗК України не визначено, в якій саме правовій формі вирішується це питання. Зокрема, чи необхідно приймати відповідне рішення органу з цього питання чи достатньо відповіді у формі листа.

Як підкреслив Верховний Суд у рішенні від 11.04.2018 року у справі №806/2208/17, для порівняння, у частині 9 статті 118 ЗК України зазначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та її надання.

У статті 118 ЗК України не визначено прямого обов'язку уповноважених органів реалізувати ці повноваження у формі рішення, листа, тощо. Проте, зазначене питання має важливе значення для обрання ефективного способу захисту прав особи в суді.

Як вже було зазначено вище, правовий статус Головного управління Держгеокадастру в області визначено відповідним Положенням, яке затверджене наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 року № 333.

Відповідно до п. 8 вказаного Положення Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру. Відповідно до пункту 10 згаданого Положення начальник Головного управління підписує накази Головного управління.

Згідно Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 12.04.2005 року № 34/5, наказ, розпорядження, постанова, рішення (далі - розпорядчий документ) - акт організаційно-розпорядчого характеру чи нормативно-правового змісту, що видається суб'єктом нормотворення у процесі здійснення ним виконавчо-розпорядчої діяльності з метою виконання покладених на нього завдань та здійснення функцій відповідно до наданої компетенції з основної діяльності, адміністративно-господарських або кадрових питань, прийнятий (виданий) на основі Конституції та інших актів законодавства України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та спрямований на їх реалізацію, спрямування регулювання суспільних відносин у сферах державного управління, віднесених до його відання.

Таким чином, рішення про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки і оформляється розпорядчим індивідуальним правовим актом - наказом Головного управління Держгеокадастру в області. Відповідно, такі рішення не можуть оформлятися листами у відповідь на клопотання заявника.

Наведений висновок викладений у вже згаданій вище постанові Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі №806/2208/17.

Відтак, як вірно зазначив суд першої інстанції, лист ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області від 04.04.2018 року №В-2427/0-1725/0/94-18 за змістом та формою не може вважатись належним рішенням у розумінні ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України. Викладене, у свою чергу, свідчить про правильність твердження суду першої інстанції про те, що Відповідачем допущено бездіяльність при розгляді заяви Позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області вказано на відсутність правових підстав для надання ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з огляду на відсутність у Відповідача компетенції здійснювати розпорядження землями колективної власності. Разом з тим, як було встановлено раніше, таке твердження суб'єкта владних повноважень є помилковим та спростовується наявними у матеріалах справи доказами, а тому позиція суду першої інстанції про допущення ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області протиправною бездіяльності при розгляді заяви ОСОБА_2 є обґрунтованою.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог в частині зобов'язання Відповідача вчинити дії, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов'язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб'єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «належного врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Як було зазначено раніше, надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є адміністративним актом, прийняттю якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура. Видача такого дозволу без необхідних дій суб'єкта владних повноважень в межах адміністративної процедури не гарантує забезпечення прав позивача у передбачений законом спосіб.

У матеріалах справи не містяться докази, що свідчать про відсутність можливості та наміру суб'єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення з урахуванням викладеної вище позиції суду, з урахуванням чого судова колегія вважає, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав ОСОБА_2, є зобов'язання ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області повторно розглянути заяву останнього від 06.03.2018 року (вх. №В-2427/0/17-18 від 12.03.2018 року).

Аналогічна правова позиція щодо тотожних правовідносин містяться у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року у справі №814/1755/17.

Посилання Апелянта на невірне зазначення судом першої інстанції ім'я ОСОБА_2 у резолютивній частині судового рішення може бути підставою для внесення до нього виправлень відповідним судом у порядку, передбаченому ст. 253 КАС України.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, однак обґрунтував його з неправильним застосуванням норм матеріального права щодо підстав припинення права колективної власності. Наведені вище обставини є підставою для зміни судового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити, зазначивши, що підстави для часткового задоволення позовних вимог викладені у мотивувальній частині даної постанови.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області - задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року - змінити, зазначивши, що підстави для часткового задоволення позовних вимог викладені у мотивувальній частині даної постанови.

В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено «25» квітня 2019 року.