Справа № 200/14818/18-а
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року справа №200/14818/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді Міронової Г.М., суддів Т.Г. Арабей, Геращенка І.В., секретаря судового ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 12 березня 2019 р. (повний текст виготовлено 18 березня 2019 року у м. Словянськ) у справі № 200/14818/18-а (головуючий І інстанції суддя Кониченко О.М.) за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області ОСОБА_4, заступника начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області - начальника слідчого управління ОСОБА_5, начальника слідчого відділу Головного управління Національної поліції в Донецькій області ОСОБА_6, заступника начальника слідчого відділу Головного управління Національної поліції в Донецькій області ОСОБА_7, начальника Волноваського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області ОСОБА_8, начальника слідчого відділу Волноваського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області ОСОБА_9, Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії, стягнення моральної та матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі - позивач) 22.12.2018 звернувся до суду з позовом до відповідачів в якому просив:

- визнати протиправними дій т.в.о. начальника слідчого управління Головного управління Національної поліції в Донецькій області ОСОБА_7, та дії заступника начальника ГУНП ОСОБА_6, які полягають в невиконанні своїх обов'язків при проведенні службової перевірки, порушенні вимог Закону України "Про звернення громадян";

- визнати протиправними дії заступника начальника ГУНП ОСОБА_5, які полягають в невиконанні своїх обов'язків при проведенні службової перевірки, порушенні вимог статей 18, 19 Закону України "Про звернення громадян";

- визнати протиправними дії керівництва Волноваського ВП ГУНП в Донецькій області в особі начальника Волноваського ВП ОСОБА_10 та заступника начальника Волноваського ВП - начальника слідчого відділу Волноваського ВП ГУНП ОСОБА_9, що виразилися у системній відмові вносити до ЄРДР відомості про вчинені кримінальні правопорушення із заяв ОСОБА_3, в порушенні ст. 12 Закону України "Про звернення громадян";

- зобов'язати начальника ГУНП в Донецькій області ОСОБА_4 забезпечити виконання розгляду скарг відповідно до вимог ст. 14, 15, 17, 18, 19, 20 Закону України "Про звернення громадян", Інструкції "Про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України", затвердженої Наказом МВС від 12.03.2013 року № 230 та вжити дієвих заходів до підлеглих з метою недопущення у подальшому порушень прав громадян, шляхом проведення службової перевірки з участю позивача та його представника, суворого покарання винних осіб у дисциплінарному порядку аж до звільнення з лав Національної поліції;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області моральної шкоди в сумі 100000 грн.;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області матеріальної шкоди, завданої протиправними діями на професійну правничу допомогу в сумі 12000 грн., на витрати пов'язані з захистом прав в сумі 8000 грн.;

- зобов'язати Державну казначейську службу України списати у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на користь позивача 120000 грн., з них - 100000 грн. на відшкодування моральної шкоди, 20000 грн. - на відшкодування матеріальної шкоди, завданої порушенням конституційних прав позивача, передбачених ст. 41 КК Конституції, шляхом перерахування на картковий рахунок (а.с. 13-16).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 12 березня 2019 року у справі № 200/14818/18-а провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління національної поліції в Донецькій області, начальника Головного управління національної поліції в Донецькій області ОСОБА_4, заступника начальника Головного управління національної поліції в Донецькій області - начальника слідчого управління ОСОБА_5, начальника слідчого відділу Головного управління національної поліції в Донецькій області ОСОБА_11, заступника начальника слідчого відділу Головного управління національної поліції в Донецькій області ОСОБА_7, начальника Волноваського відділу поліції Головного управління національної поліції в Донецькій області ОСОБА_8, начальника слідчого відділу Волноваського відділу поліції Головного управління національної поліції в Донецькій області ОСОБА_9, Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії, стягнення моральної та матеріальної шкоди закрито.

Роз'яснено позивачу, що розгляд даної справи відноситься до юрисдикції місцевого загального суду. Вимоги, які стосуються стягнення моральної шкоди, можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства, решта позовних вимог в порядку, передбаченому нормами Кримінально-процесуального кодексу.

Роз'яснено позивачу, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (а.с. 196-199).

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 207-209).

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на порушення судом першої інстанції вимог ст. 159 КАС України. Звертає увагу на те, що предметом спору у цій справі було саме порушення вимог Закону України «Про звернення громадян». Таким чином, спір із відповідачами є публічно-правовим, оскільки останні діяли як субєкти владних повноважень.

Апелянт також зазначає про порушення ч. 1 ст. 238 КАС України та ч. 3 ст. 12 КАС України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Головного управління Національної поліції в Донецькій області просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги і наполягав на її задоволенні.

Інші особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, представники відповідачі надали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно пунктів 1, 2 частини першої статі 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи;

Суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий.

Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справи адміністративної юрисдикції. Водночас, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах ОСОБА_12 Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 805/4506/16-а, від 27 червня 2018 року у справі № 815/6945/16.

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Юрисдикція адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ визначена ст. 19 КАС України.

Юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи:

1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України;

2) що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства;

3) про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом;

4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського обєднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених пунктами 9, 10 частини першої цієї статті.

Адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Аналіз вищезазначених норм закону свідчить про те, що до юрисдикції адміністративних судів віднесено розгляд тільки тих справ, де предметом спору є порушення прав, свобод чи інтересів конкретної особи з боку суб'єкта владних повноважень саме у сфері публічно-правових відносин. При цьому владні повноваження повинні здійснюватися відповідним суб'єктом саме в сфері публічно-правових відносин і стосуватися безпосередньо конкретної особи. Спори з приводу владних управлінських рішень, дій чи бездіяльності, що вчинені у межах приватних правовідносин, до адміністративної юрисдикції не відносяться.

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що позивач звертався до відповідачів зі скаргами на бездіяльність з проханням проведення службових перевірок за фактами злочинної бездіяльності посадових осіб Волноваського ВП ГУНП та ігнорування ними вимог Кримінального кодексу України при отриманні повідомлень про кримінальні правопорушення та в кримінальних провадженнях за фактами викрадення людини та вимагання.

Тобто, звернення до суду з цим позовом обумовлене неналежним, на думку позивача, реагуванням посадовими особами відповідачів на його скарги, зокрема не вчиненням співробітниками передбачених КПК процесуальних дій та порушення вимог Закону України «Про звернення громадян».

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 92 Конституції України, судоустрій, судочинство, організація і діяльність прокуратури, органів дізнання і слідства визначаються виключно законами.

Завданнями кримінального провадження відповідно до частини першої статті 2 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (частина перша статті 1 КПК).

Пунктом 5 частини першої статі 3 КПКдосудове розслідування визначено як стадію кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

За правилами статті 218 КПК досудове розслідування здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення. Якщо слідчому із заяви, повідомлення або інших джерел стало відомо про обставини, які можуть свідчити про кримінальне правопорушення, розслідування якого не віднесене до його компетенції, він проводить розслідування доти, доки прокурор не визначить іншу підслідність. Спори про підслідність вирішує керівник органу прокуратури вищого рівня. Спір про підслідність у кримінальному провадженні, яке може належати до підслідності Національного антикорупційного бюро України, вирішує Генеральний прокурор або його заступник.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування встановлено статтями 303, 314-316 КПК.

У Рішенні Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року № 6рп/2001 роз'яснено, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами Кримінально-процесуального кодексу України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду та вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод і законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості під час розслідування кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства та прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватися в порядку, встановленому згаданим вище Кодексом, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості та не належить до управлінської сфери. Із цього слідує, що органи дізнання, слідства та прокуратури під час здійснення ними досудового розслідування виконують не владні управлінські функції, а владні процесуальні функції. Такі дії не є способом реалізації посадовими особами органів прокуратури та досудового розслідування своїх владних управлінських функцій, а є наслідком виконання ними функцій, обумовлених завданнями кримінального судочинства.

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв'язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 статті 3 Кримінального процесуального кодексу України).

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування визначено параграфом 1 глави 26 Кримінального процесуального кодексу України.

Так, за приписами пункту 1 частини 1 статті 303 Кримінального процесуального кодексу України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов'язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

При цьому, згідно частини 1 статті 306 Кримінального процесуального кодексу України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.

Отже, правовідносини, щодо розгляду заяв про вчинення кримінального правопорушення за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними.

Так, Конституційний Суд України у рішенні від 14 грудня 2011 року у справі № 19-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_13 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, частини третьої статті 110, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України та конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень статей 97, 110, 234, 236 Кримінально-процесуального кодексу України, статей 3, 4, 17 Кодексу адміністративного судочинства України в аспекті статті 55 Конституції України (справа про оскарження бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо заяв про злочини) зазначив, що відносини, які виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності, правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань.

В цьому ж рішенні Конституційний Суд наголосив, що здійснюючи перевірку заяв і повідомлень про злочини, прокурор, слідчий, орган дізнання вдаються до тих же способів і прийомів, що й під час збирання доказів у кримінальній справі. Отже, правовідносини, що мають місце під час розгляду заяв про злочини, за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними. Тому перевірка скарг на рішення, дії чи бездіяльність вказаних суб'єктів владних повноважень має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у кримінальній справі, тобто судом із розгляду кримінальних справ.

Таким чином, доводи апелянта стосовно необґрунтованого посилання на рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року у справі № 19-рп/2011 є безпідставними.

Доводи стосовно того, що позивач звертався до відповідачів у відповідності до Закону України «Про звернення громадян» не змінює суті спірних правовідносин, оскільки незалежно від того, якими нормами керувався позивач, звертаючись до відповідачів, це не впливає на те, що їх дії і рішення за результатами розгляду цих скарг можуть бути оскаржені лише за правилами і в порядку, визначеному КПК.

Крім того, відповідно до ст. 12 Закону України «Про звернення громадян» дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України "Про судоустрій і статус суддів" та "Про доступ до судових рішень", Кодексом адміністративного судочинства України, законами України "Про засади запобігання і протидії корупції", "Про виконавче провадження".

Оскільки основні вимоги позивача у справі не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, то і вимоги про відшкодування заподіяної такими діями чи бездіяльністю шкоди також не можуть бути розглянуті в порядку адміністративного судочинства, а можуть бути предметом судового розгляду в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що даний спір не пов'язаний з діями суб'єктів владних повноважень при здійсненні ними владних управлінських функцій, отже не є публічно-правовим спором, а справа не відноситься до адміністративної юрисдикції та повинна розглядатися за нормами КПК та в порядку цивільного судочинства (щодо вимог які стосуються відшкодування збитків) місцевим загальним судом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Визначено пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України, що суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Ураховуючи суть спірних правовідносин та субєктний склад сторін у справі, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі є обґрунтованим, оскільки ця справа має вирішуватись в порядку, передбаченому нормами Кримінально-процесуального кодексу та цивільного судочинства.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції порушень процесуального права при вирішенні питання не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відсутність оскарження ухвали Донецького окружного адміністративного суду від 15 січня 2019 року про відкриття провадження у справі № 200/14818/18-а не є підставою порушення вимог ч. 1 ст. 238 КАС України.

Доводи апелянта щодо унеможливлення повного та неупередженого розгляду справи у суді першої інстанції є безпідставним, оскільки розгляд позову було призначено на певний час з повідомленням (викликом) та запропоновано позивачу та відповідачам надати відповідні документи на яких ґрунтуються їх вимоги.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою закриття провадження незалежно від доводів сторін.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду не вбачається.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 12 березня 2019 р. у справі № 200/14818/18-а залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу задміністративного судочинства України

Повне судове рішення складено 25 квітня 2019 року.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді Т.Г. Арабей

ОСОБА_14