Справа № 826/1134/15
Суддя: Бучик А.Ю.
Дата ухвалення: 2019-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

23 квітня 2019 року

Київ

справа №826/1134/15

адміністративне провадження №К/9901/3498/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бучик А.Ю.,

суддів: Гімона М.М., Мороз Л.Л.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Марганці Дніпропетровської області на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва в складі судді Катющенка В.П. від 04.03.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду в складі колегії суддів: Пилипенко О.Є., Глущенко Я.Б., Шелест С.Б. від 21.04.2015 у справі №826/1134/15 за позовом Управління Пенсійного фонду України в м. Марганці Дніпропетровської області до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з тимчасової адміністрації АТ "Брокбізнесбанк" Куреного О.В. про зобов'язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

У січні 2015 року Управління Пенсійного фонду України в м. Марганці Дніпропетровської області звернувся до суду з адміністративним позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію АТ «Брокбізнесбанк» Куреного Олександра Вікторовича про зобов'язання визнати грошові вимоги до боржника - Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» в розмірі 61111,15 грн.; зобов'язання відповідача включити до реєстру вимог кредиторів ПАТ «Брокбізнесбанк» заборгованість перед УПФ в сумі 61111,15 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 березня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 квітня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить судове рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Дослідивши касаційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що 22 квітня 2014 року позивачем проведено перевірку Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування міст Нікополь, Орджонікідзе, Марганець, Нікопольського та Томаківського районів, підпорядкованого УДАІ ГУ МНС України в Дніпропетровській області щодо додержання діючого законодавства з питань нарахування збору на обов'язкове державне пенсійне страхування під час набуття права власності на легкові автомобілі, що підлягають державній реєстрації та випадків послаблення працівниками реєстраційно-екзаменаційних підрозділів Державтоінспекції контролю за сплатою власниками транспортних засобів збору під час набуття права власності на легкові автомобілі, що підлягають державній реєстрації про що складено акт перевірки від 22 квітня 2014 року №2.

З акта вбачається, що під час перевірки правильності визначення суми збору на обов'язкове державне пенсійне страхування під час набуття права власності на легкові автомобілі, серед іншого, виявлено факт не зарахування на рахунки УДКСУ сум перерахованих платниками збору на відчуження легкових автомобілів, які були сплачені через Відділення №2 Дніпропетровського ГРВ м. Нікополь АТ «Брокбізнесбанк» (касир № 1), а саме по 9 платникам на загальну суму 31199,07 грн.:

- 19.02.2014 квитанція №48/95 на суму 1590 грн., платник ОСОБА_3 на р/рахунок 0028 УДКСУ в м. Марганці;

- 19.02.2014 квитанція №30/59 на суму 1515 грн., платник ОСОБА_4 на р/рахунок 0028 УДКСУ в м. Марганці;

- 20.02.2014 квитанція №40/79 на суму 3197,50 грн., платник ОСОБА_5 на р/рахунок 0029 УДКСУ в м. Нікополь;

- 21.02.2014 квитанція №29/57 на суму 2497,50 грн., платник ОСОБА_6 на рахунок 0029 УДКСУ в м. Нікополь;

- 21.02.2014 квитанція №25/49 на суму 3522,50 грн., платник ОСОБА_7 на р/рахунок 0028 УДКСУ в м. Марганці;

- 25.02.2014 квитанція №13/25 на суму 1622,50 грн. платник ОСОБА_8 на р/рахунок 0029 УДКСУ в м. Нікополь;

- 28.02.2014 квитанція №17/33 на суму 12074,07 грн., платник ОСОБА_9 на р/рахунок 0029 УДКСУ в м. Нікополь;

- 01.03.2014 квитанція №23/45 на суму 3397,50 грн., платник ОСОБА_10 на р/рахунок 0028 УДКСУ в м. Марганці;

- 01.03.2014 квитанція №42/21 на суму 1782,50 грн., платник ОСОБА_11 на р/рахунок 0029 УДКСУ в м. Нікополь.

Також виявлено факт не зарахування на рахунок УДКСУ Нововоронцовського району Херсонської області сум перерахованих платниками збору на відчуження легкових автомобілів, які були сплачені через Відділення №2 Дніпропетровського ГРВ м. Нікополь AT «Брокбізнесбанк» (касир № 1), а саме: 19.02.2014 квитанція №26/51 на суму 29912,08 грн., платник ОСОБА_12 на р/рахунок 0233 УДКСУ Нововоронцовського району Херсонської області.

При цьому, загальна сума не перерахованих коштів становить 61111,15 грн.

29 квітня 2014 року УПФ звернулось до відповідача з листом №2275/02/28 щодо сприяння у вирішенні питання щодо зарахування АТ «Брокбізнесбанк» вказаних коштів на відповідні рахунки Управління в УДКСУ.

16 червня 2014 року позивач звернувся до відповідача з заявою №3015/08/28, в якій заявив кредиторські вимоги в сумі 10025,00 грн. та просив включити дані вимоги до реєстру вимог кредиторів ПАТ «Брокбізнесбанк».

Листом від 03 грудня 2014 року № 55-кр відповідач повідомив позивача про відсутність правових підстав для включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів. Також відповідач зазначав, що кредиторами АТ «Брокбізнесбанк» в ситуації, що склалась, є платники коштів, оскільки їх кошти з технічних причин не були своєчасно перераховані банком. При цьому відповідач повідомив, що у зв'язку із запровадженням тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Брокбізнесбанк» з 03 березня 2014 року по 02 червня 2014 (рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28 лютого 2014 року №9) кошти платників залишились в обліку на балансовому рахунку №2902 «кредиторська заборгованість за прийняті платежі населення».

Вважаючи такі дії протиправними, позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом, оскільки зазначає, що у нього наявні підстави бути визнаним кредитором даної банківської установи та включеним до реєстру акцептованих вимог кредиторів з грошовою вимогою в сумі 61111,15 грн.

Розглядаючи даний спір, суди першої та апеляційної інстанцій прийшли до висновку, що дані відносини є публічно-правовими, а справа належить до юрисдикції адміністративного суду.

Однак із даним висновком колегія суддів Верховного Суду не погоджується з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначив, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Кожна особа має право в порядку, встановленому КАС України, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси (частина перша статті 6 цього Кодексу у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень).

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України (у зазначеній редакції) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 згаданого Кодексу справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами визначення юрисдикції адміністративних судів, закріплених статтею 17 КАС України (у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень), юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (частина друга статті 2 цього Кодексу).

Згідно з частиною другою статті 4 КАС України (у відповідній редакції) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

У цій справі спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням Уповноваженою особою дій щодо акцептування вимог кредиторів, а саме акцептування заявлених вимог позивача не в повному обсязі. Дана заборгованість перед ДІУ виникла відповідно до укладеного договору із банківською установою, але внаслідок початку ліквідаційної процедури банку.

Закон України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (надалі - Закон № 4452-VI) визначає правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами. Цей Закон також регулює відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначає повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 зазначеного Закону уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За змістом статті 3 Закону №4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно з частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділено відповідними функціями, передбаченими частиною другою статті 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема, акумулювання коштів, отриманих із джерел, визначених статтею 19 цього Закону; здійснення регулювання участі банків у системі гарантування вкладів фізичних осіб; здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організація відчуження активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

Відповідно до частини п'ятої статті 34 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Відповідно до частини другої статті 37 зазначеного Закону Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом.

За приписами частини першої статті 54 Закону № 4452-VI рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Таким чином, за змістом наведених правових норм на Фонд, який є юридичною особою публічного права, покладено функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Зі свого боку, уповноважена особа Фонду виконує від його імені делеговані Фондом повноваження щодо забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, слід ураховувати не лише суб'єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Правовідносини, щодо яких виник спір, обумовлені наявністю кредиторських вимог (майнових вимог юридичної особи до суб'єкта господарювання - банку, що ліквідується), які задовольняються у порядку черговості, визначеної статтею 52 Закону №4452-VI, за рахунок коштів, одержаних унаслідок ліквідації та продажу майна банку.

Повноваження уповноваженої особи Фонду щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів та внесення змін до цього реєстру визначені пунктом 4 частини першої статті 48 Закону №4452-VI.

Відповідно до частини першої статті 52 зазначеного Закону кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основні функції Фонду мають як владний характер, зокрема щодо врегулювання правовідносин у сфері банківської діяльності, так і такі, що не містять владної складової, а спрямовані на здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом тимчасової адміністрації та ліквідації.

Зазначене дає підстави стверджувати, що оскільки лише Фонду за законом доручено забезпечувати відновлення платоспроможності банку або підготовку його до ліквідації, а заявлені позивачем вимоги випливають із зобов'язань Банку за укладеними між ними договорами, Уповноважена особа Фонду та Фонд у цьому випадку діють як представники сторони договірних відносин.

Беручи до уваги наведене та враховуючи суть спірних правовідносин, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що спір про акцептування вимог кредиторів не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів. У свою чергу, враховуючи суб'єктний склад правовідносин, даний спір належить до підвідомчості судів господарської юрисдикції.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня, 23 травня, 13 червня 2018 року у справах № 826/7532/16, № 811/568/16, № 826/21368/15.

Статтею 354 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і, зокрема, закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтею 238 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

Враховуючи, що судами порушені правила юрисдикції, колегія суддів приходить до висновку про скасування постанови апеляційного суду та закриття провадження у справі.

Керуючись статтями 343, 354, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Марганці Дніпропетровської області задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 березня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 квітня 2015 року скасувати.

Провадження у справі № 826/1134/15 закрити.

Роз'яснити позивачу право на звернення з цим позовом до суду в порядку господарського судочинства.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Ю. Бучик

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз ,

Судді Верховного Суду