Справа № 805/5087/15-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року справа № 805/5087/15-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Казначеєва Е.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року (повне судове рішення складено 21 січня 2019 року у м. Словянську) у справі № 805/5087/15-а (суддя в І інстанції Лазарєв В.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Бахмутського відділу поліції головного управління Національної поліції в Донецькій області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Артемівського міського відділу Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про скасування наказу про звільнення зі служби, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 7 листопада 2015 року,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції України в Донецькій області (далі - ГУНП в Донецькій області), Головного управління МВС України в Донецькій області (далі - ГУМВС в Донецькій області), Артемівського міського відділу Головного управління Національної поліції України в Донецькій області (далі - Артемівський міський відділ) про визнання незаконним та скасування наказу від 06.11.2015 №354о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ, зобовязання виконати вимоги п.9 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» в частині переведення до служби в Національну поліцію України, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказ від 06.11.2015 № 354о/с в частині його звільнення з органів внутрішніх справ є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки, відповідно до п. 9 розділу ХІ Закону України від 2 липня 2015 року № 580-VIII «Про національну поліцію» (далі Закон № 580-VIII), на який посилається відповідач в наказі про звільнення, працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції упродовж трьох місяців з дня опублікування Закону можуть бути прийняті на службу шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі поліції. Також, зазначив, що станом на 06.08.2015 (на день опублікування Закону № 580-VIII) він не був працівником міліції, оскільки позивача після незаконного звільнення поновлено на посаді 03.11.2015, тобто, на думку позивача, з цього дня до нього потрібен застосовуватись Закон № 580-VIII. Крім того зазначив, що відповідачем не було запропоновано жодної посади для продовження служби в органах поліції.

Таким чином, з урахуванням уточненої позовної заяви позивач просив визнати протиправним та скасувати наказ від 06.11.2015 №354о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ, поновити його на попередній посаді або на рівнозначній посаді в поліції, стягнути грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 07.11.2015 по 31.12.2015.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобовязано Артемівський міський відділ ГУМВС в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 23.04.2015 по 02.11.2015, виходячи із середньоденного грошового забезпечення у розмірі 255,07 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 25 лютого 2016 року у справі № 805/5087/15-а залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року постанову Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2016 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2016 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 зі служби, поновлення його на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 7 листопада 2015 року, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року, щодо якого здійснюється апеляційний перегляд, позовні вимоги задоволені. Визнано протиправним та скасовано наказ ГУМВС в Донецькій області від 06.11.2015 № 354 о/с в частині звільнення з посади ОСОБА_1 Поновлено ОСОБА_1, майора міліції на посаді начальника штабу Артемівського міського відділу (з обслуговування міста Артемівськ та Артемівського району) ГУМВС в Донецькій області з 07 листопада 2015 року. Стягнуто з Артемівського міського відділу (з обслуговування міста Артемівськ та Артемівського району) ГУМВС в Донецькій області на користь ОСОБА_1, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 07.11.2015 по 10.10.2018 у сумі 187476 грн. 45 коп. Рішення суду звернуто до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та в частині стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування зазначив доводи, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, зокрема, наполягає на тому, що суд першої інстанції не врахував фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спірних правовідносин. Наголошує, що позивачем подано рапорт про звільнення за переведенням, однак вказаний рапорт не розглядався, оскільки позивач одночасно не подав заяву про прийняття на службу до органів поліції, хоча був обізнаний щодо необхідності подання рапорту на звільнення та заяви про прийняття до поліції, у разі наявності такого бажання. У звязку із ліквідацією органів МВС України, у тому числі і Артемівського міського відділу, а також скорочення всіх штатів і посад, звільненню підлягали всі працівники без виключення. Штатна посада, на якій перебував позивач скорочена, а органи внутрішніх справ перебувають в процесі ліквідації. Отже, звільнення позивача проведено відповідно до законодавства, що виключає виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ в Артемівському міському відділі.

В серпні 2014 року позивача звільнено з органів внутрішніх справ за п.66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 22.04.2015 по справі №808/7864/14, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25.11.2015, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано пункт 12 наказу Міністерства внутрішніх справ України № 879 від 11.08.2014 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Артемівського МВ, Краснолиманського МВ, Дзержинського МВ та УДАІ ГУМВС України в Донецькій області» щодо звільнення з органів внутрішніх справ майора міліції ОСОБА_1, начальника штабу Артемівського міського відділу (з обслуговування міста Артемівська та Артемівського району) ГУМВС в Донецькій області, за пунктом 66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органу внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України № 1667 о/с від 26.08.2014 «По особовому складу» в частині звільнення з органів внутрішніх справ України у запас на підставі пункту 66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114, майора міліції ОСОБА_1 (М-077303), начальника штабу Артемівського міського відділу (з обслуговування міста Артемівська та Артемівського району) ГУМВС в Донецькій області.

Поновлено майора міліції ОСОБА_1 на посаді начальника штабу Артемівського міського відділу (з обслуговування міста Артемівська та Артемівського району) ГУМВС в Донецькій області з 27.08.2014.

Стягнуто з Артемівського міського відділу (з обслуговування міста Артемівськ та Артемівського району) ГУМВС в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 12.08.2014 по 26.08.2014 у розмірі 2438 грн. 25 коп.

Стягнуто з Артемівського міського відділу (з обслуговування міста Артемівськ та Артемівського району) ГУМВС в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 27.08.2014 по 22.04.2015 у розмірі 38849 грн. 45 коп.

У решті позовних вимог відмовлено.

Постанова суду в частині поновлення майора міліції ОСОБА_1 на посаді начальника штабу Артемівського міського відділу (з обслуговування міста Артемівська та Артемівського району) ГУМВС в Донецькій області та в частині стягнення з Артемівського міського відділу (з обслуговування міста Артемівськ та Артемівського району) ГУМВС в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць 4876 грн. 50 коп. звернуто до негайного виконання.

Наказом від 03.11.2015 ГУМВС в Донецькій області №331о/с на підставі рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22.04.2015 майора міліції ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника штабу Артемівського міського відділу (з обслуговування міста Артемівська та Артемівського району) ГУМВС в Донецькій області з 27.08.2014.

Згідно рапорту від 5 листопада 2015 року, зареєстрованого цього ж дня Артемівським міським відділом, позивач просить звільнити його з органів внутрішніх справ за п. 64 «з» (у звязку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства, відомства (організації) з 06 листопада 2015 року (т.2 а.с.82).

Відповідно до наказу ГУМВС України в Донецькій області №354о/с від 06.11.2015 позивача звільнено із займаної посади за п. 64 «г» Положення (через скорочення штатів) 06.11.2015.

Із зазначеним наказом позивач ознайомлений 9 листопада 2015 року.

Відповідно до витягу із наказу ГУ МВС України в Донецькій області від 7 грудня 2015 року № 7 о/с, до наказу від 6 листопада 2015 року № 354 о/с внесено зміни в частині вислуги років ОСОБА_1

Окрім того, наказом ГУМВС України в Донецькій області від 4 січня 2016 року № 3 о/с внесено зміни до наказу від 6 листопада 2015 року № 354 о/с та зазначено: вважати підставою звільнення ОСОБА_1 пункти 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію», а не пункт 9 розділу ХІ цього Закону.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

7 листопада 2015 року втратив чинність Закон України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію» (далі - Закон № 565-ХІІ) та набрав чинності Закон №580-VIІI, який опубліковано 6 серпня 2015 року в газеті «Голос України».

За змістом пункту 8 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

На час опублікування Закону № 580-VIІI ОСОБА_1 на службі в органах МВС України не перебував через невиконання відповідачем постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2015 року у справі № 808/7864/14, якою звільнення позивача визнано незаконним.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 поновлено на посаді лише 03 листопада 2015 року, а тому він не може вважатися попередженим про можливе майбутнє звільнення в силу закону.

Згідно з пунктом 9 розділу Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів (пункт 10 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIІI).

Системний аналіз правових норм, що містяться у п.п.9 і 10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VІІІ, зумовлює висновок, що питання стосовно подальшого проходження служби діючими співробітниками міліції мало бути вирішено до 06 листопада 2015 року включно (впродовж трьох місяців з моменту попередження про наступне вивільнення).

Вказані норми є імперативними, як наслідок, неприйняття працівника міліції на службу до поліції до вказаного терміну є безальтернативною підставою для звільнення зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

При цьому, Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року №114 (яке не втратило чинності та є спеціальним законодавством, що регулює спірні правовідносини; далі - Положення), визначено, зокрема, підстави звільнення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) й підпунктом «г» пункту 64 передбачено звільнення через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Як встановлено судом, позивач у встановлений термін виявив згоду на проходження подальшої служби в органах Національної поліції, що відповідно до пункту 9 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIІI є підставою для прийняття його на службу до поліції, за умови, що він відповідає передбаченим цим Законом вимогам.

Таким чином, рапорт позивача від 05.11.2015 підтверджує відсутність його відмови від проходження служби в поліції, тоді як доказів відмови позивача від проходження служби в поліції на час розгляду справи відповідачами не надано.

Крім цього, суд зазначає, що зазначений рапорт ОСОБА_1 взагалі не був розглянутий.

Суд звертає увагу, що відповідачі не надали суду доказів, які б підтверджували, що позивачу пропонувались будь-які посади в новостворених органах поліції та що він не може бути прийнятий на службу до поліції, зокрема, через невідповідність вимогам, що ставляться до поліцейського.

Наведене вказує, що відповідачі не довели відсутність можливості подальшого проходження позивачем служби, та відповідно, наявності підстав для звільнення на підставі підпункту "г" пункту 64 Положення про проходження служби.

Враховуючи наявність рапорту позивача від 05 листопада 2015 року, відповідач мав вирішити питання щодо наявності або відсутності підстав для прийняття позивача на службу в поліцію, оскільки визначальним для прийняття такого рішення є відповідність кандидата вимогам до поліцейських, визначеним Законом № 580-VIІI.

Також відповідачами не надано доказів, що ними були дотримані гарантії позивача при звільненні у зв'язку зі скороченням штатів, передбачені Кодексом законів про працю України, зокрема щодо переведення на іншу посаду.

Вирішуючи питання про правомірність звільнення при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, варто мати на увазі, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Такий правовий висновок неодноразово висловлював Верховний Суд України, зокрема у постановах від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14), а також зазначений висновок висловив Верховний Суд в постанові від 15.11.2018 (справа №826/27344/15).

Згідно положень пункту 1 частини першої статті 110 Цивільного кодексу України юридична особа ліквідується за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв'язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами.

Ліквідація пов'язана із скороченням чисельності і штату працівників. У разі ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується. Ліквідація це така форма припинення юридичної особи, за якої припиняються її права та обов'язки, тобто вона знімається з реєстрації в усіх фондах та організаціях.

Отже, при повній ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується, крім працівників відносно яких діють обмеження на звільнення, тобто пряма заборона на звільнення перелічених працівників, оговорена в Законі.

Тому, якщо ліквідовано ГУ МВС з одночасним створенням іншого органу (ГУ НП), який буде виконувати повноваження (завдання) органу, що ліквідується, то зобов'язанням роботодавця (держави) є вжиття заходів щодо працевлаштування працівників ліквідованого у такий спосіб органу.

Фактично такі самі висновки викладені і в цій справі в постанові Верховного Суду, якою її направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку, що наказ від 06.11.2015 № 354о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ є протиправним та підлягає скасуванню.

З урахуванням встановлених обставин, що свідчать про незаконність звільнення позивача з органів внутрішніх справ, останній у відповідності до приписів ст. 235 Кодексу законів про працю України, п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, підлягає поновленню на попередній посаді, в даному випадку на посаді начальника штабу Артемівського міського відділу (з обслуговування м. Артемівськ та Артемівського району) Головного управління МВС України в Донецькій області з 07 листопада 2015 року.

Щодо вимог позивача про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу суд зазначає наступне.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ визначає Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за № 205/14896 (далі - Інструкція № 499).

Відповідно до пункту 1.6 Інструкції № 499 грошове забезпечення рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби.

Таким чином, оскільки позивач проходив службу в Артемівському міському відділі (з обслуговування м. Артемівськ та Артемівського району ГУМВС в Донецькій області та відповідно, зазначеною установою здійснювалось нарахування та виплата позивачу грошового забезпечення, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу необхідно здійснювати саме з Артемівському міському відділі (з обслуговування м. Артемівськ та Артемівського району) ГУМВС в Донецькій області.

Згідно з частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з правовим висновком зазначеним у Постанові Верховного Суду України від 14.01.2014 по справі № 21-395а13: суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у порядку.

Такий спосіб захисту як стягнення коштів із відповідача передбачений пп. 6,10 ч.2 ст.245 КАС України та може бути застосований у випадках, прямо передбачених законом.

На підставі п.3.5.2 Інструкції № 499 (чинної на час звільнення позивача), особам рядового і начальницького складу, звільненим з органів внутрішніх справ, а потім поновленим на службі у зв'язку з визнанням звільнення незаконним, грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачується за посадою, з якої вони були звільнені, але не більше як за один рік.

В рішенні у справі П'єрсак проти Бельгії ЄСПЛ зазначив, що він виходитиме з того принципу, що заявник має бути, по можливості, повернений у становище, в якому б він перебував, якби не була порушена стаття 6 Конвенції, таким чином підкреслюючи верховенство обов'язку відновлення status quo ante.

Згідно абз. 1, 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Частиною 8 цього Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Так, з наданої до суду довідки Артемівського міського відділу № 18349 від 21.10.2014 вбачається, що в червні 2014 року ОСОБА_1 нараховано грошове забезпечення у розмірі 4377,26 грн., у липні 2014 року 6336,04 грн.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 04 вересня 2013 року № 9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» кількість робочих днів у червні 2014 року становить 19 днів, у липні 2014 року 23 дні,

Так, середньоденна заробітна плата складає: 255 грн. 07 коп. (4377,26 грн. (червень 2014 року) + 6336,04 грн. (липень 2014 року) : 42 робочих дні за два місяці (19 робочих днів у червні 2014 року та 23 робочих днів у липні 2014 року).

Як вбачається з уточненої позовної заяви, позивач просить суд стягнути грошове забезпечення за період з 07.11.2015 по 31.12.2015.

Разом з тим, після звільнення позивача, 11.10.2018 його прийнято на службу в поліцію та призначено дільничним офіцером поліції Центрального відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, що підтверджується наказом № 290 о/с від 11.10.2018 та копією трудової книжки.

Згідно положень частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Враховуючи, що судом встановлено факт вимушеного прогулу позивача з 07.11.2015 по 10.10.2018, суд першої інстанції вважав, що для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача необхідно вийти за межі позовних вимог шляхом стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за вказаний період.

Однак, з цим висновком не може погодитись апеляційний суд.

Так, частиною третьою статті 9 КАС України прямо передбачено, що кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач самостійно визначив свої вимоги стосовно стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, обмеживши його періодом по 31.12.2015. В подальшому свої такі вимоги він не змінював, не уточнював (наприклад, по день прийняття рішення суду) і не збільшував.

Відтак, місцевий суд в порушення вказаних вище норм процесуального законодавства вийшов за межі позовних вимог, задовольнивши їх за період по 10.10.2018.

Більш того, навівши в своєму рішенні відповідні положення спеціального законодавства, - п.3.5.2 Інструкції № 499 , приписами якої встановлено, що особам рядового і начальницького складу, звільненим з органів внутрішніх справ, а потім поновленим на службі у зв'язку з визнанням звільнення незаконним, грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачується за посадою, з якої вони були звільнені, але не більше як за один рік, суд першої інстанції в порушення цих положень, стягнув грошове забезпечення за час, що перевищує один рік. Однак, з огляду на викладене вище порушення норм процесуального права, зазначене не впливає на обрахунок суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Підсумовуючи, апеляційний суд змінює судове рішення місцевого суду в цій частині, вираховуючи період, за який необхідно стягнути грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 07.11.2015 по 31.12.2015.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Як вже зазначалось судом, середньоденна заробітна плата складає 255 грн. 07 коп. (4377,26 грн. (червень 2014 року) + 6336,04 грн. (липень 2014 року) : 42 робочих дні за два місяці (19 робочих днів у червні 2014 року та 23 робочих днів у липні 2014 року) .

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 09 вересня 2014 року № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік», тривалість вимушеного прогулу позивача складає 39 робочих днів (з 07.11.2015 по 31.12.2015), відповідно розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу складає 9 947,73 грн. (розмір середньоденного грошового забезпечення позивача складає 255,07 грн. * кількість робочих днів вимушеного прогулу 39 = 9 947,73 грн.) та підлягає стягненню з Артемівського міського відділу (з обслуговування м. Артемівськ та Артемівського району) ГУМВС в Донецькій області.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, що відповідно до вимог ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для зміни судового рішення, яке оскаржено в апеляційному порядку.

Частиною четвертою цієї статті передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - змінити в резолютивній частині.

Керуючись статтями 139, 250, 310, 315, 317, 321, 322, ч.1 ст. 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року у справі № 805/5087/15-а змінити.

В абзаці 4 резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року у справі № 805/5087/15-а слова і цифри «з 07.11.2015 по 10.10.2018 у сумі 187476 (сто вісімдесят сім тисяч чотириста сімдесят шість) грн. 45 коп.» замінити словами і цифрами «з 07.11.2015 по 31.12.2015 у сумі 9 947,73 (девять тисяч девятсот сорок сім) грн. 73 коп.».

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року у справі № 805/5087/15-а залишити без змін.

Повне судове рішення 24 квітня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

ОСОБА_2