Справа № 120/123/19-а
Суддя: Крапівницька Н. Л.
Дата ухвалення: 2019-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Вінниця

25 березня 2019 р. Справа № 120/123/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Крапівницької Н.Л.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом:

ОСОБА_1

до управління соціальної та молодіжної політики Гайсинської районної державної адміністрації

про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з адміністративним позовом до управління соціальної та молодіжної політики Гайсинської РДА у Вінницькій області, в якому просила:

- визнати бездіяльність управління соціальної та молодіжної політики Гайсинської районної державної адміністрації, щодо відмови у поновлені виплат допомоги при народженні дитини протиправною та зобов'язати відновити вказані виплати без обмежень їх розміру, з урахуванням сум раніше вже виплаченої такої допомоги.

- стягнути на користь позивача понесені нею судові витрати

Ухвалою судді від 22 січня 2019 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами. Одночасно даною ухвалою витребувано у Дeпapтaмeнту соціального захисту населення Луганської ОДА, (місцезнаходження - вул. Новікова 156, м. Сєвєродонецьк, Луганської обл., 93414, тел. (06452) 3 03 63, E-mail dszn .) інформацію та докази про розмір виплат ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1), яка зареєстрована та раніше проживала по АДРЕСА_1, допомоги призначеної при народжені її дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, та розмір її заборгованості станом на даний час.

Але ухвалу від 22.01.2019 частині надання доказів не виконано, про що складено акт від 28.01.2019, а саме, конверт з вкладенням не прийнято працівниками поштового відділення на відправку, так як м. Сєвєродонецьк знаходиться на неконтрольованій території України, а тому і немає сполучення в даний час.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що є переміщеною особою, яка була вимушена покинути місце свого проживання та переїхати з родиною на підконтрольну українській владі територію. Зазначає, що 13 липня2013 року їй призначено державну допомогу при народженні дитини, яка у 2014 році зупинена, у зв'язку із припиненням діяльності управління праці і соціального захисту Алчевської РДА у Луганській області.

23 липня 2018 року позивач звернулась із заявою про поновлення виплати допомоги при народженні дитини до управління соціальної та молодіжної політики Гайсинської РДА у Вінницькій області. За наслідком розгляду вказаної заяви, 20 серпня 2018 року позивачу направлено лист №08-32/2019 про відмову в поновленні зазначеної допомоги. Вказана відмова мотивована відсутністю звернень про поновлення виплати допомоги при народженні дитини, протягом 12 місяців з моменту припинення виплат. Вважає таку відмову протиправною, оскільки строк пропущений у результаті обставин, які не залежали від її волі. Також вказує, що всі необхідні документи на отримання державної допомоги при народженні дитини нею подано, відтак відсутні підстави для не виплати допомоги при народженні дитини.

21 лютого 2018 року на адресу Вінницького окружного суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву де відповідач проти задоволення позову заперечує в повному обсязі. Зазначає, що у даному випадку, відсутні підстави поновлення виплати при народженні дитини, оскільки з 2014 року остання не прожила на території України та не зверталась до Управління із відповідними заявами, відтак позивач пропустила передбачений законом 12 місячний строк звернення для поновлення виплат при народженні дитини.

Досліджуючи матеріали справи, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_1 у місті Алчевськ Луганської області народила дитину ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_3 (а.с. 7).

27 липня 2018 року позивач звернулась до управління соціальної та молодіжної політики Гайсинської РДА у Вінницькій області із заявою про поновлення допомоги при народженні дитини (а.с. 10).

Листом управління соціальної та молодіжної політики Гайсинської РДА у Вінницькій області від 20 серпня 2018 року №08-32/2019 позивачу у поновленні допомоги при народженні дитини відмовлено, з підстав відсутності звернень на протязі 2014 -2018 років (а. с. 11).

Крім того, згідно довідки від 16 липня 2018 року № ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою (а.с. 6).

Вважаючи відмову управління соціальної та молодіжної політики Гайсинської РДА у Вінницькій області про поновлення допомоги при народженні дитини протиправною, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», право на отримання допомоги при народженні дитини надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Згідно частини 1 статті 7 Закону України «Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб», для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Згідно статті 14 Закону України «Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», допомога при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини та за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Матеріали справи містять інформацію, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року в ОСОБА_1 у місті Алчевськ Луганської області народилась дитина ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_3.

Відтак, позивач відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» має право на звернення для отримання допомоги при народженні дитини.

Пунктом 13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001року №1751 ( далі - Порядок №1751) передбачено, що виплата допомоги поновлюється у випадках, передбачених абзацами двадцятим - двадцять сьомим, двадцять дев'ятим і тридцятим цього пункту, у разі, коли особа, що фактично здійснює догляд за дитиною (один з батьків дитини, опікун), звернулася протягом дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги до органу, що призначив допомогу, з письмовою заявою.

Так, 27 липня 2018 року позивач звернулась до управління соціальної та молодіжної політики Гайсинської РДА у Вінницькій області із заявою про поновлення допомоги при народженні дитини.

Листом управління соціальної та молодіжної політики Гайсинської РДА у Вінницькій області від 20 серпня 2018 року №08-32/2019 позивачу у поновленні допомоги при народженні дитини відмовлено, з підстав відсутності звернень на протязі 12 місяців з моменту припинення виплат.

Суд, надавши оцінку вказаній відмові, вважає, що позивач тривалий період не зверталась із заявою про призначення допомоги при народженні дитини з поважних причин за обставин, які від неї не залежали.

Зокрема, ІНФОРМАЦІЯ_2 року в ОСОБА_1 у місті Алчевськ Луганської області народилась дитина ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_3. ОСОБА_1 разом з її сім'єю довелося переїхати з окупованої Російською Федерацією частини України, а саме міста Алчевськ Луганської області, до села Огіївка, Гайсинського району, Вінницької області.

Відтак, отримання дозволу на виїзд на територію України дитини, пошук житла та збирання необхідних документів потрібні затрати певного часу.

Стаття 6 та стаття13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що «Кожен має право на справедливий розгляд його звернення незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру», «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження».

Утверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами Украйни встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави. Зазначені вимоги до держави викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 3 травня 1996 року у місті Страсбурзі, яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у місті Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року, відповідно до якої держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, фактично вимога позивача є формою реалізації конституційного права громадян на соціальний захист.

Правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на отримання допомоги при народженні дитини основані на принципі юридичної визначеності. Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. Як свідчить позиція Європейського Суду у справі Yvonne van Duym v. Ноme Оffісе (Саsе 41/74 van Duym v. Ноme Оffісе) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в цьому випадку це надання щорічної грошової допомоги дітям війни, держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

З огляду на обставини справи, суд дійшов висновку що позивач не звернулася за поновленням виплати при народженні дитини у визначенні законом строки з поважних причин, які не залежали від її волі.

Крім того, суд наголошує, що допомога при народженні дитини за своєю правовою природою є допомогою самій дитині, а не її батькам, а тому не можна позбавити дитину благ, гарантованих їй державою. В конкретному випадку, неможливість своєчасного звернення до органу, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини, призвело до порушення інтересів саме дитини.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Статтею 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов'язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи ( ч. 3 статті 134 КАС України ).

В силу частини 3 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з положеннями частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як видно з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб'єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

До суду надано копію договору про надання правової допомоги від 30 серпня 2018 року, квитанція до прибуткового касового ордеру від 16 жовтня 2019 року із зазначенням суми - 5000 грн.( надання послуг ).

Крім того, згідно з позицією, сформульованою Верховним Судом у постанові від 15 травня 2018 року у справі №821/1594/17, з огляду на запровадження нових правил відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, для підтвердження та обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу необхідне приведення укладених до 15 грудня 2017 року договорів у відповідність до вимог діючого КАС України та доведення відображення фахівцем у галузі права та адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16 вересня 2013 року №481 "Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення", зареєстрованим у в Міністерстві юстиції України 01 жовтня 2013 року за № 1686/24218.

Враховуючи те, що наданими до суду документами обґрунтованість та фактичний обсяг витрат на правничу допомогу у конкретній адміністративній справі не підтверджено належними та допустимими доказами, суд дійшов висновку, що судові витрати на правову допомогу з відповідача суб'єкта владних повноважень не підлягають стягненню.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Стосовно вирішення питання про компенсацію витрат на правничу допомогу Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "East/West Alliance Limited" проти України", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Аналогічна правова позиція висловлена у поставі Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року по справі №813/4989/17.

За таких обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із статтею 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку про те, що адміністративний позов ОСОБА_1 слід задовольнити.

Питання про розподіл судових витрат судом вирішено у відповідності до вимоги статті 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати бездіяльність управління соціальної та молодіжної політики Гайсинської районної державної адміністрації, щодо відмови у поновлені виплат допомоги при народженні ОСОБА_2 протиправною.

Зобов'язати управління соціальної та молодіжної політики Гайсинської районної державної адміністрації поновити виплату допомоги ОСОБА_1 при народженні дитини ОСОБА_2, з урахуванням раніше виплачених сум.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1) сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань управління соціальної та молодіжної політики Гайсинської районної державної адміністрації (вулиця 1-го Травня, 40, місто Гайсин, Гайсинський район, Вінницька область, 23700, ).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1 )

відповідач - управління соціальної та молодіжної політики Гайсинської районної державної адміністрації (вулиця 1-го Травня, 40, місто Гайсин, Гайсинський район, Вінницька область, 23700, ).

Суддя Крапівницька Н. Л.

Згідно з оригіналом Суддя

Секретар