Справа № 520/8348/18
Суддя: Лях О.П.
Дата ухвалення: 2019-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 р.Справа № 520/8348/18

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Лях О.П.,

Суддів: Яковенка М.М. , Бегунца А.О. ,

при секретарі судового засідання Жданюк Г.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2019 (повний текст складено 14.02.2019, головуючий суддя І інстанції Панов М.М., м.Харків) по справі № 520/8348/18 за позовом ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Харківській області (далі ГУ ДФС у Харківській області), в якому просив суд скасувати податкове повідомлення-рішення №0-2018 від 11.06.2018.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2019 відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3.

Не погодившись із даним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою задовольнити адміністративний позов. Доводи апеляційної скарги мотивовані невідповідністю висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач наголошує на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції.

Представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні.

Представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом апеляційної інстанції, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши і обговоривши доводи апеляційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_3 придбав у приватну власність 901/1000 частку в праві власності майнового комплексу, який розташований за адресою Харківська обл., м. Купянськ, вул. Дзержинського, 81, на земельній ділянці з кадастровим номером :29:004:0005 площею 7,46 га з цільовим призначенням землі промисловості, для підприємств іншої промисловості.

901/1000 частка права власності майнового комплексу складається із:

- з/б панелей головного виробничого корпусу , площею 5819,3 кв.м., які позначені в плані земельної ділянки літерою Г;

- з/б панелей адміністративно-побутового комплексуплощею1250,5 кв.м., які позначені в плані земельної ділянки літерою Б;

- з/б панелей артезіанської свердловини площею 7,1 кв.м., які позначені в плані земельної ділянки літерою Ч.

ГУ ДФС у Харківській області було винесено податкове повідомлення-рішення №0-2018 від 11.06.2018, яким ОСОБА_3 визначено суму грошового зобовязання у розмірі 74617,50 грн. з податку на нерухоме майно за 2017 рік, відмінне від земельної ділянки на обєкт нежитлової нерухомості, розташований за адресою: Купянський р-н, м. Купянськ, вул. Дзержинського, 81.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що об'єкт нерухомості (комплекс), який на праві власності належить позивачу, навіть за наявності у нього статусу фізичної особи-підприємця, не підпадає під дію пункту є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, оскільки цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою-підприємцем у власній господарській діяльності.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 265 Податкового кодексу України (далі ПК України) податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Згідно з п.п.266.1.1 та 266.1.2 п.266.1 ст.266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Визначення платників податку в разі перебування об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб: а) якщо об'єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку; б) якщо об'єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; в) якщо об'єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділений між ними в натурі, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку.

Положеннями п.п.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України визначено, що оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Відповідно до п.п.266.3.1, 266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Відповідно до п.п. є 266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України не є обєктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 має у своїй власності нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за адресами: Харківська обл., м.Купянськ, вул.Дзержинського, буд. 81, загальна; площа 8504,00 кв.м., дата державної реєстрації права власності - 23.05.2015.

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо субєкта слідує, що належний на праві приватної власності ОСОБА_3 об'єкт нерухомого майна це майновий комплекс, який розташований за адресою Харківська обл., м. Купянськ, вул. Дзержинського, 81, на земельній ділянці з кадастровим номером :29:004:0005 площею 7,46 га з цільовим призначенням землі промисловості, для підприємств іншої промисловості. (а.с.19-20, 48-51)

Даний майновий комплекс складається із головного виробничого корпусу, адміністративно-побутового комплексу, матеріального складу, складу металу, гаража, заглибленого складу та артезіанської свердловини.

Зазначене свідчить про те, що вказані будівлі нерозривно поєднані одним виробничим процесом та є будівлями промисловості, внаслідок чого такі будівлі не є обєктом оподаткування відповідним податком.

Згідно із п.п.266.5.1. п.266.5. ст.266 ПК України ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Положеннями п.п.266.6.1 п.266.6 ст.266 ПК України передбачено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

В той же час, приписами п.12.3 ст.12 ПК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів або про внесення змін до них надсилається в електронному вигляді у десятиденний строк з дня прийняття до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів, але не пізніше 1 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін до них.

Контролюючі органи не пізніше 10 липня поточного року складають зведену інформацію про розмір та дату встановлення ставок місцевих податків та зборів на відповідних територіях та подають її в електронній формі центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, не пізніше 15 липня поточного року оприлюднює на своєму офіційному веб-сайті зведену інформацію про розмір та дату встановлення ставок місцевих податків та зборів на відповідних територіях.

Орган місцевого самоврядування у десятиденний строк з дня затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель направляє в електронній формі до контролюючого органу інформацію про нормативну грошову оцінку земель.

Контролюючі органи не пізніше 10 липня поточного року складають зведену інформацію про нормативну грошову оцінку земель.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, не пізніше 15 липня поточного року оприлюднює на своєму офіційному веб-сайті зведену інформацію про проведену нормативну грошову оцінку земель.

Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Отже, наведеними нормами передбачено обовязок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Зазначені норми розрізняють період опублікування рішення ради, плановий період та наступний період, кожен з яких має самостійне правове значення та не може співпадати в часі.

Згідно з п.2.1 ст.2 ПК України зміна положень цього Кодексу може здійснюватися виключно шляхом внесення змін до цього Кодексу.

Жодних змін до вищезазначених положень ПК України внесено не було, дія зазначених положень на 2017 рік законодавцем не зупинялась, місцеві ради не звільнялись від обовязку при встановленні нового виду місцевого податку дотримуватись вимог п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України.

Отже, зміст наведених положень дає підстави для висновку, що місцеві ради мають обовязково встановити (відповідним рішенням місцевої ради) податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для обєктів нежитлової нерухомості. Таке рішення має бути оприлюдненим до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Відповідно до п.п.12.3.5 п.12.3 ст.12 ПК України у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об'єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Колегія суддів звертає увагу, що податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для обєктів нежитлової нерухомості був встановлений Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII, який набрав чинності 01 січня 2015 року, отже, у 2015 році місцеві ради отримали повноваження і одночасно набули обовязку встановлення цього податку.

Таким чином, наявність у ПК України норм, які регулюють правила справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не є підставою для його справляння за відсутності відповідного рішення місцевої ради, оскільки Верховна Рада України відповідно до п.п.12.1.2 п.12.1 ст.12 ПК України лише встановлює перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад обєднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Із матеріалів справи слідує, що відповідачем нараховано податок за 2017 рік за ставкою податку на «інші будівлі» в розмірі 0,3% від мінімальної заробітної плати встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв.м бази оподаткування для всіх типів обєктів нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку.

Дану ставку визначено відповідно до рішення Купянської міської ради XXIII сесії VІІ скликання рішення №441-VІІ від 27.01.2017 Про місцеві податки (нова редакція) (а.с.97-107).

Однак колегія суддів зазначає, що як рішенням Купянської міської ради XXIII сесія VІІ скликання рішення №441-VІІ від 27.01.2017 Про місцеві податки (нова редакція), так і рішенням Купянської міської ради XXIV сесії VІІ скликання рішення №441-VІІ від 24.02.2017 Про внесення змін до рішення XXIII сесії Купянської міської ради VІІ скликання №441-VІІ від 27.01.2017 Про місцеві податки (нова редакція), ставку податку для будівель промисловості визначено у розмірі 0%.

Беручи до уваги вищевказане, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо не обгрунтованості адміністративного позову позивача та вважає доводи апеляційної скарги позивача такими, що спростовують висновки суду першої інстанції..

За змістом п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права..

Оскільки судом першої інстанції ухвалено судове рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права та висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про задоволення адміністративного позову позивача.

Згідно із ч.ч.1, 6, 7 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Таким чином, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, слід враховувати, що за змістом статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподілу підлягають усі здійснені документально підтверджені судові витрати.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 сплачено судовий збір за подання адміністративного позову та апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

Так, в матеріалах справи № 520/8348/18 наявні оригінали наступних платіжних доручень:

- №185 від 28.08.2018 про сплату судового збору за подання адміністративного позову до адміністративного суду у розмірі 704,80 грн. (а.с.4);

- №188 від 12.09.2018 про сплату судового збору за подання адміністративного позову до адміністративного суду у розмірі 41,35 грн. (а.с.5);

- №4459487 від 04.03.2019 про сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у розмірі 1125,00 грн. (а.с.130).

Згідно із ч.2 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Із матеріалів справи вбачається, що адміністративний позов було подано до суду у 2018 році.

Відповідно до пп.1 п.3 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру, який подано фізичною особою або фізичною особою - підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Положеннями Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" встановлено у 2018 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня - 1762 гривні.

Таким чином, враховуючи дату подання позову та розмір оскаржуваних майнових вимог, розмір ставки судового збору за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру становить 704,80 грн.

Згідно із ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" розмір ставки судового збору за подання до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду встановлено на рівні 150% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Отже, в даному випадку розмір ставки судового збору за подання до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду становить 1057,20 грн.

Враховуючи задоволення апеляційної скарги та адміністративного позову в повному обсязі, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень - Головного управління ДФС у Харківській області (ідентифікаційний код юридичної особи в , місцезнаходження 61057, м. Харків, вул.Пушкінська, 46) на користь ОСОБА_3 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1) судові витрати зі сплати судового збору в загальному розмірі 1762,00 грн., в тому числі: за подання до адміністративного суду адміністративного позову в розмірі 704,80 грн. та апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в розмірі 1057,20 грн.

При цьому колегія суддів відмічає, що позивач не позбавлений права звернутись відповідно до ст.7 Закону України "Про судовий збір" із відповідним клопотанням до суду для повернення сплаченої суми судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Враховуючи вищевказане та керуючись ст.ст.2, 241, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2019 по справі № 520/8348/18 - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2019 по справі № 520/8348/18 - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області №0-2018 від 11.06.2018.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень - Головного управління ДФС у Харківській області (ідентифікаційний код юридичної особи в , місцезнаходження 61057, м. Харків, вул.Пушкінська, 46) на користь ОСОБА_3 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1) судові витрати зі сплати судового збору в загальному розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп., в тому числі: за подання до адміністративного суду адміністративного позову в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. та апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в розмірі 1057 (одна тисяча пятдесят сім) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 25 квітня 2019 року.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_4
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_5 ОСОБА_6