Справа № 160/1528/19
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2019 року Справа № 160/1528/19
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за адміністративним позовом громадянина ОСОБА_1 Республіки Єгипет ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення зобов'язання вчинити певні дії, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов громадянина ОСОБА_1 Республіки Єгипет ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якому позивач просить:
В обґрунтування позову громадянин ОСОБА_1 Республіки Єгипет ОСОБА_2 ОСОБА_3 зазначає, що він є громадянином ОСОБА_1 Республіки Єгипет. З 14.01.2012 року перебуваю у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 (дівоче прізвище Черевко) ОСОБА_4, зареєстрованим Шевченківським районним у місті Дніпрі ВДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області за актовим записом № 17. До Центрального РВ у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області ним була подана заява щодо оформлення дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», як одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України. 27.06.2018 року рішенням №1 було відмовлено позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію». Позивач вважає вказане рішення протиправним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, в звязку із чим він звернувся з даним позовом до суду.
Ухвалою суду Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
У вищевказаній ухвалі встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п'ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
Крім того зобовязано Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області надати до суду додаткові докази.
Ухвала суду від 19.02.2019 року отримана відповідачем 27 лютого 2019 року.
Станом на 19 квітня 2019 року відповідач правом на подачу відзиву на адміністративний позов не скористався.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, зясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі, з огляду на наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином ОСОБА_1 Республіки Єгипет, що підтверджується паспортом громадянина ОСОБА_1 Республіки Єгипет А19785753, виданим 16.02.2017р., органом 47 Єгипту та перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 (дівоче прізвище Черевко) ОСОБА_4 згідно свідоцтва про шлюб, серія І-КИ №441100.
Рішенням від 27.06.2018р. №1, за підписом начальника Центрально-районного відділу у м. Дніпрі, ОСОБА_2 ОСОБА_3 було відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Листом громадянина ОСОБА_1 Республіки Єгипет ОСОБА_2 ОСОБА_3 повідомлено, що підставою для відмови у наданні дозволу слугував лист управління Служби безпеки України про наявність у них інформації, яка свідчить про недоцільність надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Частиною 1 статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначено Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року № 2491-III (далі - Закон №2491).

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем оскаржуваного рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України «Про імміграцію» від 07.06. 2011 №1182-VI із змінами і доповненнями (далі - Закон N 1182-VI).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про імміграцію», імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Частиною 3 ст. 4 цього Закону передбачено, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема, одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Згідно із статтею 9 Закону України «Про імміграцію» заяви про надання дозволу на імміграцію подаються, зокрема, особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання. Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Частиною 5 ст. 9 Закону України «Про імміграцію» встановлено, що для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначає Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12. 2002 № 1983 із змінами і доповненнями (далі - Порядок).

Пунктом 12 Порядку передбачено, що територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Відповідно до пункту 14 Порядку територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з'ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених ст. 10 Закону України «Про імміграцію» надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Національного центрального бюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

Регіональні органи СБУ, Національне центральне бюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит.

Відповідно до пункту 18 Порядку, ДМС аналізує у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 17 цього Порядку органів (СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба) інформацію та на підставі матеріалів справи приймає рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для відмови у наданні дозволу та прийняття оскаржуваного рішення №1 слугував лист управління Служби безпеки України про наявність у них інформації, яка свідчить про недоцільність надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Статтею 10 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Суд вказує, що листи - це службова кореспонденція, яка носить лише роз'яснювальний, інформаційний та рекомендаційний характер і не є нормативно-правовими актами, які б могли врегульовувати відповідні правовідносини.

Суд зауважує, що ані в рішенні від 27.06.2018р. №1 ані в листі від 27.06.2018 року №1214/3294, не зазначені посилання на інші закони України, які б вказувати на наявність тих обставин, які стали підставою для висновку про недоцільність у наданні позивачу дозволу на імміграцію, як це визначено у п. 6. ч. 1 ст. 10 вказаного Закону.

Крім того, відповідачем не здійснено інших заходів, які б слугували прийняттю обґрунтованого, розсудливого рішення з дотриманням принципу рівності перед законом, яке б запобігало несправедливій дискримінації.

Згідно ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи зазначене, оцінюючи у сукупності встановлені обставини та перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено наявність підстав, визначених п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» щодо відмови позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про імміграцію» №2491-III від 07.06.2001 Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції:

1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах;

2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні;

3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються;

4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання;

5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Враховуючи те, що в ході розгляду справи судом скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області №1 від 27.06.2018 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, тому суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача у даному випадку дійсно є зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву про надання позивачу дозволу на імміграцію.

Згідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст.78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідачем по справі, як суб'єктом владних повноважень, не виконано покладеного на нього обов'язку щодо доказування правомірності прийняття рішення.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, прийнятим не у відповідності до норм чинного законодавства, у зв'язку із чим є протиправним та підлягає скасуванню.

Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов громадянина ОСОБА_1 Республіки Єгипет ОСОБА_2 ОСОБА_3 (вул. Миколи Руденка, буд. 6, м. Дніпро, 49000) до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (вул. Липинського, будинок, 7, м. Дніпро, 49000, ) про визнання протиправним та скасування рішення зобов'язання вчинити певні дії, задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області № 1 від 27 червня 2018 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну Громадянину ОСОБА_1 Республіки Єгипет ОСОБА_2 ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1 паспорт А19785753, виданий 16.02.2017 р., органом 47 Єгипту, зареєстрований за адресою: 49000, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Миколи Руденка, буд. 6);

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (49000, м. Дніпро, вул. Липинського, буд.7, ) повторно розглянути подану заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянина ОСОБА_1 Республіки Єгипет ОСОБА_2 ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1 паспорт А19785753, виданий 16.02.2017 р., органом 47 Єгипту, зареєстрований за адресою: 49000, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Миколи Руденка, буд. 6).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області () на користь громадянина ОСОБА_1 Республіки Єгипет ОСОБА_2 ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 768, 40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 19 квітня 2019 р.

Суддя О.М. Неклеса