Справа № 1840/3127/18
Суддя: Лях О.П.
Дата ухвалення: 2019-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 р.Справа № 1840/3127/18

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Лях О.П.,

Суддів: Бегунца А.О. , Яковенка М.М. ,

при секретарі судового засідання Жданюк Г.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 04.10.2018 (повний текст складено 09.10.2018, головуючий суддя І інстанції Соколов В.М., м.Суми) по справі № 1840/3127/18 за позовом ОСОБА_3 до Комісії по розгляду заяв громадян з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії та стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_3 звернулася до суду з адміністративним позовом до Комісії по розгляду заяв громадян з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради (далі - Департамент соцзахисту СМР), в якому, з урахуванням уточнень, просила суд:

- визнати неправомірними дії Департаменту соцзахисту СМР щодо відмови нарахування та виплати ОСОБА_3 допомоги як внутрішньо переміщеній особі для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг від 01.04.2018;

- зобов'язати Департамент соцзахисту СМР призначити та виплачувати ОСОБА_3 допомогу як внутрішньо переміщеній особі для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, з дня подання відповідної заяви 21.05.2018;

- стягнути з Департаменту соцзахисту СМР на користь ОСОБА_3 суму боргу із допомоги як внутрішньо переміщеній особі для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, у розмірі 2210 грн.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 04.10.2018 по справі № 1840/3127/18 задоволено адміністративний позов ОСОБА_3

Не погодившись із даним рішенням суду першої інстанції, Департамент соцзахисту СМР подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги мотивовані порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому наголошено на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача - Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради - підтримав доводи апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Заслухавши доповідь судді-доповідача стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом апеляційної інстанції, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши і обговоривши доводи апеляційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до наступного.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_3 перебуває на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб з 10.11.2014, перемістилась до м. Суми та перебуває на обліку в Департаменті соцзахисту СМР з 14.07.2016 (а.с.7).

26.12.2017 позивач звернулась до Департаменту соцзахисту СМР із заявою про призначення грошової допомоги (а.с.56).

17.01.2018 Департаментом соцзахисту СМР отримано лист Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат департаменту соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації, відповідно до якого грошова допомога ОСОБА_3 була виплачена по 12.11.2015 в розмірі 442,00 грн. (а.с.57).

Рішенням Комісії по розгляду заяв громадян з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 25.01.2018 № 4 ОСОБА_3 призначено грошову допомогу з 26.12.2017 по 25.06.2018 в розмірі 1326,00 грн. щомісяця (в розрахунку 442,00 грн. для працездатної особи, що здійснює догляд за дитиною до 3-х років та 884,00 грн. для дитини).

27.03.2018 ОСОБА_3 звернулась до Департаменту соцзахисту СМР із заявою про проведення перерахунку грошової допомоги у звязку з народженням другої дитини (а.с.58).

Рішенням Комісії від 12.04.2018 №15 позивачу призначено грошову допомогу з 01.04.2018 по 25.06.2018 у розмірі 2000,00 грн. щомісячно з розрахунку 1000,00 грн. на дітей (а.с.60).

26.06.2018 позивач звернулась до Департаменту соцзахисту СМР за призначенням грошової допомоги на наступний шестимісячний термін.

Рішенням Комісії від 05.07.2018 №27 ОСОБА_3 призначено грошову допомогу з 26.06.2018 по 25.12.2018 в розмірі 2000,00 грн. щомісяця на дітей (а.с.61).

При зверненнях ОСОБА_3 щодо призначення їй грошової допомоги, Департаментом соцзахисту СМР останню повідомлено, що оскільки 08.09.2015 вона була звільнена з роботи, та даний факт не був врахований при призначенні грошової допомоги за минулим місцем проживання/перебування, у відповідності до пункту 3 Порядку №505 від 01.10.2014 грошова допомога не призначається після її припинення, а саме з підстав звільнення з місця роботи та подальшого не працевлаштування працездатного члена сімї.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що пункт 7 Порядку №505 не розповсюджується на громадян, які доглядають за дітьми до досягнення ними трирічного віку.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Порядок надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 505 (далі Порядок №505).

Відповідно до п. 2 Порядку №505 грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території України, населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, а також внутрішньо переміщеним особам, житло яких зруйновано або стало непридатним для проживання внаслідок проведення антитерористичної операції та які взяті на облік у структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж на шість місяців.

Відповідно до пункту 3 Порядку №505 якщо у складі сімї, якій призначено грошову допомогу, відбулися зміни, розмір грошової допомоги перераховується з місяця, наступного за місяцем виникнення таких змін, за заявою уповноваженого представника сімї або інформацією, поданою компетентним органом.

Як вбачається з копії трудової книжки, ОСОБА_3 була звільнена з роботи 08.09.2015 (а.с.59).

Відповідно до свідоцтва про народження дитини ОСОБА_4, вона народилася 07.11.2015 (а.с.16).

Відповідно до пункту 7 Порядку №505 від 01.10.2014 якщо у складі сімї, якій призначено грошову допомогу, є особи працездатного віку (крім громадян, які доглядають за дітьми до досягнення ними трирічного віку; громадян, які доглядають за дітьми, що потребують догляду протягом часу, визначеного у медичному висновку лікарсько-консультативної комісії, але не більш як до досягнення ними шестирічного віку; громадян, які мають трьох і більше дітей віком до 16 років і доглядають за ними; громадян, які доглядають за особами з інвалідністю І групи або та дітьми з інвалідністю віком до 18 років, або особами з інвалідністю І чи II групи внаслідок психічного розладу, або особами, які досягли 80-річного віку; а також фізичних осіб, які надають соціальні послуги, та студентів денної форми навчання), які не працевлаштування, в тому числі за сприянням державної служби зайнятості, або перебувають в трудових відносинах з роботодавцями на тимчасово окупованій території України, в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктах, що розташовані на лінії зіткнення, але фактично не працюють, протягом двох місяців з дня призначення виплати грошової допомоги, її розмір для працездатних членів сімї на наступні два місяці зменшується на 50 відсотків, а на наступний період - припиняється.

Таким чином, приписами даного пункту врегульовано правовідносини, що передбачають ухилення отримувача допомоги від працевлаштування.

При цьому вказані положення не розповсюджуються на громадян, які доглядають за дітьми до досягнення ними трирічного віку.

В той же час, позивачка втратила роботу вже після призначення їй допомоги, що виключає можливість застосування саме п.7 Положення.

Крім того, даною нормою передбачено, що припинення виплати допомоги відбувається, якщо особа протягом двох місяців з дня призначення виплати грошової допомоги не працевлаштувалась.

Однак із матеріалів справи слідує, що позивачка була звільнена з роботи 08.09.2015 (а.с.59), а 07.11.2015 року у неї народилась дитина ОСОБА_4 (а.с.16), тобто до сплину двох місяців після звільнення.

Додатково колегія суддів звертає увагу, що відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об'єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Отже, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі ОСОБА_1 проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Щодо доводів апеляційної скарги про те що рішення про призначення допомоги внутрішньо переміщеним особам приймається комісією, а не безпосередньо Департаментом соццзахисту, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку відсутнє втручання суду в дискреційні повноваження Департаменту соцзахисту СМР, оскільки саме Департаментом, а не комісією по розгляду заяв громадян з питань призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам протиправно було відмовлено у нарахуванні та виплаті ОСОБА_3 допомоги з підстав, не передбачених діючим законодавством.

Оскільки порушене право підлягає поновленню з моменту його порушення, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення адміністративного позову в повному обсязві, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

За змістом п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Враховуючи вищевказане та керуючись ст.ст.2, 241, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 04.10.2018 по справі № 1840/3127/18 - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 04.10.2018 по справі № 1840/3127/18 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 19 квітня 2019 року.

.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_5
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_6 ОСОБА_7