Справа № 0940/2504/18
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/2913/19

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Заверухи О.Б.

за участі секретаря судового засідання Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2019 року (суддя Тимощук О.Л., м. Івано-Франківськ) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тлумацького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про зобовязання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1П 28.12.2018 звернулась до суду з позовом до Тлумацького обєднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про зобовязання зарахувати до спеціального стажу роботи для призначення пенсії за вислугу років періоду перебування у відпустці без збереження заробітної плати з 24.07.1997 по 23.10.1997 під час роботи у Городенківській центральній районній лікарні на посаді медичної сестри. В обґрунтування позовних вимог вказує, що відповідачем відмовлено у зарахуванні трьох місяців перебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати до спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років. На переконання позивача, таке рішення є протиправним, оскільки будь-яких посилань на норми чинного законодавства, що дозволяють відповідачу виключити зі спеціального стажу роботи три місяці перебування у відпустці без збереження заробітної плати у відповіді на звернення не наведено. Позивач вважає, що така відмова Тлумацького обєднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області привела до порушення її права на призначення пенсії за вислугу років.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2019 року у справі №0940/2504/18 в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржила позивач, яка із покликанням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на обставини, викладені в позовній заяві, яким суд першої інстанції не надав належної правової оцінки.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Учасники справи, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції мотивоване безпідставністю позовних вимог.

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне зясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що з метою отримання інформації про наявність страхового стажу для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» позивач звернулася до Тлумацького обєднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області. Для встановлення відповідного стажу позивачем надано відповідачу трудову книжку БТ-ІІ №2498651 та довідку Городенківської центральної районної лікарні від 16.11.2018 №109/18.22 про перебування позивача у відпустках без збереження заробітної плати, в якій встановлено перебування позивача у відпустках без збереження заробітної плати в 1997 році 4 місяці.

Позивачу надано відповідь про розгляд звернення від 05.12.2018, в якій відповідач вказав, що позивач має право на пенсію за вислугу років, за умови, якщо станом на 11.10.2017 набуде спеціального стажу не менше 26 років 6 місяців. Згідно записів трудової книжки БТ-ІІ №2498651, станом на 10.10.2017 у позивача наявно 26 років 6 місяців 10 днів спеціального стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років. Проте, згідно з статтями 6-8 Закону України «Про відпустки», час простою та періоди відпусток без збереження заробітної плати працівникам, які працюють у шкідливих і важких умовах праці, можуть зараховуватися до пільгового стажу не більше одного місяця в календарному році. В звязку з наведеним, позивачу виключено 3 місяці із спеціального стажу. Стаж позивача станом на 10.10.2017 становить 26 років 3 місяці з необхідних 26 років 6 місяців, тому підстави призначення пенсії за вислугу років у позивача відсутні. До відповіді також додано розрахунки стажу №п/с 130970.

Не погоджуючись із висновками органу Пенсійного фонду України, позивач звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до пункту 2-1 Прикінцевих і перехідних положень Закону №1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Суд зазначає, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017№2148-VIII, набрав чинності 11.10.2017, таким чином стаж, передбачений Законом №1788-XII для призначення пенсії за вислугу років особі необхідно набути до 11.10.2017.

Відповідно до Конституції України гарантування непрацездатним громадянам України права на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій передбачено Законом №1788-XII.

Згідно з пунктом «е» статті 55 Закону №1788-XII, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоровя та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати, з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоровя та соціального забезпечення, зокрема, 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року.

Відповідно до переліку закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р №909, право на таку пенсію мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад).

Відповідно до записів трудової книжки, станом на 11.10.2017 у позивача наявно 26 років 6 місяців 10 днів спеціального стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років. Суд зазначає, що виходячи із позовної заяви та відзиву на позов, сторонами визнаний факт правдивості записів в трудовій книжці на стаж, який відповідно до цих записів встановлений відповідачем.

Проте, разом із трудовою книжкою позивачем для обрахунку стажу надана довідка від 16.11.2018№109/18.22, видана адміністрацією Городенківської центральної районної лікарні про те, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з 15.09.1987 року по даний час в Городенківській центральній районній лікарні перебувала у відпустках без збереження заробітної плати: з 01.12.1990 по 28.12.1990; з 29.12.1990 на 14 к.д.; з 26.06.1997 по 23.07.1997; з 24.07.1997 по 25.09.1997; з 23.09.1997 по 23.10.1997; 10.11.2015 по 12.11.2015; з 03.11.2017 по 07.11.2017. Виходячи із відомостей, зазначених у вказаній довідці, позивач у 1997 році перебувала у відпустках без збереження заробітної плати 120 днів, що становить 4 місяці.

Відповідно до розяснень Міністерства соціальної політики України, оформленого листом від 08.02.2016 №713/039/161-16, час простою та періоди відпусток без збереження заробітної плати, якщо вони були пов'язані з виробничою необхідністю, працівникам, які працюють в шкідливих і важких умовах праці, можуть бути зараховані до пільгового стажу, але не більше 1 місяця в календарному році.

Апеляційний суд зазначає, що відповідачем застосовано вказані розяснення Міністерства соціальної політики України та зараховано до стажу роботи позивача один місяць перебування у відпустці без збереження заробітної плати у 1997 році. Проте, правомірність такого зарахування не є предметом розгляду в адміністративній справі, а тому суд першої інстанції правильно не надавав правової оцінки цим правовідносинам.

Таким чином, із загального стажу відповідачем виключено 3 місяці перебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати у 1997 році, тому станом на 11.10.2017 за позивачем підтверджено 26 років 3 місяці 10 днів.

Заперечуючи проти виключення трьох місяців із сукупного спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII, позивач вказала, що відповідачем не наведено жодних законних підстав такого виключення.

Згідно з статтею 26 Закону України «Про відпустки», в редакції, чинній в 1997 році, за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Частиною 3 статті 56 Закону №1788-XII також передбачено інші періоди, які зараховуються до стажу роботи, серед яких відсутній період перебування особи у відпустці без збереження заробітної плати.

Згідно з пунктами 2.1 та 2.2 Інструкції про порядок обчислення і сплати підприємствами, установами, організаціями та громадянами страхових внесків до Пенсійного фонду України, а також обліку надходження і витрачання його коштів, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України №11-1 від 6 вересня 1996 року, чинної на момент виникнення спірних правовідносин, платниками обов'язкових внесків на державне соціальне страхування є підприємства незалежно від форм власності та господарювання, виду діяльності та галузевої належності, у тому числі з іноземними інвестиціями, релігійні організації, фермерські (селянські) господарства, об'єднання громадян.

Згідно з пунктом 5.1 вказаної Інструкції, обчислення внесків до Пенсійного фонду здійснюється платниками щомісячно за тарифами, передбаченими пп.4.3, 4.4, 4.6, 4.7, 4.8, 4.9 цієї Інструкції. При цьому не мають значення джерела фінансування, виплат, статті витрат і види платіжних документів (розрахунково-платіжні відомості, особові рахунки, за якими проводились розрахунки по оплаті праці).

Виходячи із вищенаведених приписів пенсійного законодавства, сплата страхових внесків за періоди: з 26.06.1997 по 23.07.1997; з 24.07.1997 по 25.09.1997; з 23.09.1997 по 23.10.1997, перебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати не здійснювалася з підстав відсутності обєкта оподаткування відповідного збору, а саме відсутності нарахування і виплати заробітної плати.

Згідно зі статтею 62 Закону №1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. №637, за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Апеляційний суд зазначає, що довідка Городенківської ЦРЛ від 11.09.2018 №77/18-22 про перебування позивача у відпустках без збереження заробітної плати є допустимим документом, підтверджуючими періоди, які до загального спеціального стажу не зараховуються. Довідка надана позивачем особисто, виконана на бланку Городенківської ЦРЛ, підписана керівником установи та скріплена печаткою. Суд зазначає, що достовірність відомостей, вказаних у поданій позивачем довідці не оспорюється.

Таким чином, на переконання суду, відповідачем правомірно виключено із стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років на підставі «е» статті 55 Закону №1788-XII три місяці перебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати у 1997 році.

Проаналізувавши в сукупності усі наведені норми права, аргументи, наведені сторонами в обґрунтування своїх позицій та письмові докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ч.3 ст.243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини пятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя ОСОБА_2
судді ОСОБА_3
ОСОБА_4
Повне судове рішення складено 18 квітня 2019 року.