Справа № 826/13061/18
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Карпушової О.В., Епель В.О.,

за участю секретаря Суркової Д.О.,

представника позивача Резніченка Д.Г.,

представника відповідача Васіної І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2019 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» до Міністерства юстиції України (Департаменту ДВС (відділу примусового виконання рішень), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Варос», про визнання неправомірною бездіяльності, зобов'язати вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сінеф» звернулося до суду з даним позовом, в якому просило визнати неправомірною бездіяльність начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Клименка Р.В. щодо невинесення постанови про зняття арешту з предмету іпотеки - об'єкта нерухомого майна, та зобов'язати його винести постанову про знаття арешту з об'єкту нерухомого майна з реєстраційним номером № 1, а саме: нежитлового приміщення матеріального складу № 1 літера К-2 загальною площею 322,6 кв.м., що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Зелена, 238.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.09.2017 державним виконавцем була винесена постанова про арешт майна боржника, у т.ч. предмета іпотеки - приміщення з реєстраційним номером 6, а саме приміщення складу загальною площею 322,6 кв.м., що розташоване за адресою м. Львів, вул. Зелена, 238, яке на дату винесення вказаної постанови знаходилось у іпотечній заставі ТОВ «Сінеф», однак, на думку позивача, накладання арешту на предмет іпотеки є порушенням вимог абз. 6, 7 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» та ч. 7 ст. 51 ЗУ «Про виконавче провадження». Позивач зазначає, що 02.07.2018 на ім'я начальника відділу примусового виконання було подано клопотання про зняття арешту з майна, в якому повідомлялось про наявні порушення при накладенні арешту та необхідність зняття арешту з майна на виконання вимог ч. 3 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», однак, будь-якої відповіді на вказане клопотання позивач не отримав, також не було знято арешт з іпотечного майна.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено, при цьому, суд першої інстанції дійшов до висновку, що скарга до начальника відділу (відповідного керівника) може бути подана стягувачем або іншим учасником виконавчого провадження (крім боржника), якими позивач не є, а відтак, подання вказаної скарги/клопотання позивачем щодо дій/рішення державного виконавця не зумовлює вчинення будь-яких дій з боку начальника відділу. Суд вказав, що положення ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавчу службу» застосовуються саме до випадків порушення порядку накладення арешту, тобто процедури вчинення певних дій, однак, враховуючи також положення ч. 1 та ч. 5 ст. 59 цього Закону, не застосовуються до випадків, наприклад, можливого обмеження таким рішенням прав у сфері цивільно-правових відносин (обмеження у розпорядженні майном), про що у своїй заяві/скарзі/клопотанні на ім'я начальника відділу зазначив позивач, розв'язання яких, однак, в силу ст. 19 КАС України знаходиться поза межами компетенції адміністративного суду.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі. Апелянт вважає, що його клопотання до начальника відділу не є оскарженням дій державного виконавця, який йому підпорядкований, а є інформуванням начальника саме про факт порушення виконавцем порядку накладення арешту, та звернення до начальника відділу щодо необхідності застосування імперативної норми закону. Апелянт звертає увагу, що доказу належного опрацювання поданого клопотання матеріали справи не містять, при цьому, інформація щодо порушення порядку накладення арешту державним виконавцем, незалежно від джерела отримання такої інформації, є безумовною підставою для реагування з боку начальника відділу, якому підпорядкований державний виконавець.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення як необгрунтовану, а рішення суду без змін як таке, що є законним і правильним.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що 26.09.2017 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєвим О.В. винесено постанову про арешт майна боржника - ТОВ «ВаРос» - у виконавчому провадженні № 53935150, відкритому на підставі постанови від 15.05.2017 про стягнення з ТОВ «ВаРос» виконавчого збору в сумі 1995226,43 грн.

При цьому, арешт накладено на все нерухоме та рухоме майно, в тому числі, нежитлове приміщення матеріального складу № 1 літера К-2, загальною площею322,6 кв., що знаходиться за адресою Львівська обл., м. Львів, вул. Зелена, 238, реєстраційний номер 1, власником якого, відповідно до Інформаційної довідки від 14.08.2018 № 134249875, є ТОВ «Сінеф».

28.06.18 на адресу заступника директора департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Клименка Р.В. позивачем направлено клопотання про зняття вказаного арешту з посиланням на те, що його накладено на майно, що належало боржнику та знаходилось в іпотечній заставі у ТОВ «Сінеф», тобто, з порушенням ч. 7 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження», абз. 6 ст. 3, абз. 7 ст. 3 Закону «Про іпотеку».

Будь-якої відповіді на своє клопотання ТОВ «Сінеф» не отримало, і арешт знято не було, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є стороною або учасником виконавчого провадження, отже, не наділений правом на звернення з клопотаннями в межах виконавчого провадження.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, позивач оскаржує бездіяльність начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МЮ України щодо нерозгляду його клопотання про зняття арешту, яка, на думку позивача, полягає у неприйнятті начальником відділу постанови про зняття арешту. У самому ж клопотанні про зняття арешту позивач посилається на неправомірність прийняття державним виконавцем постанови про накладення арешту через порушення законодавчих норм.

Відповідно до ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону № 1404-VIII учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб'єкт оціночної діяльності - суб'єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені, - за виконавчими документами про конфіскацію та знищення майна на підставі статей 176, 177 і 229 Кримінального кодексу України, статті 51-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Згідно ст.15 даного Закону сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов'язок щодо виконання рішення.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що скарга до начальника відділу (відповідного керівника) може бути подана стягувачем або іншим учасником виконавчого провадження (крім боржника), якими позивач не є, а відтак, подання вказаної скарги/клопотання позивачем щодо дій/рішення державного виконавця не зумовлює вчинення будь-яких дій з боку начальника відділу.

Разом із тим, зазначеною нормою (абзацом 2 частини 3 статті 74 Закону № 1404-VIII) начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ, винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом, що не було вчинено відповідачем, а крім того, не надано заявнику будь-якої відповіді на його клопотання, що, в свою чергу, є протиправною бездіяльністю.

Гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини нагадує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов'язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід'ємна частина "процесу" в розумінні статті 6 Конвенції. («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, § 40).

У справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини вказав, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов'язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов'язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов'язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Як вбачається з матеріалів справи, накладення арешту державним виконавцем на предмет іпотеки порушує права іпотекодержателя та є незаконним, а об'єкт іпотеки підлягає звільненню з-під арешту, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду у цивільній справі, висловленій у постанові від 16.05.2018 № 338/1118/16-ц.

В даному випадку, на нерухоме майно, власником якого є ТОВ «Сінеф», накладено арешт, що позбавляє останнього можливості ним користуватися та розпоряджатися.

Враховуючи наявність права начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень скасувати постанову про накладення арешту, позивач і звернувся з відповідним клопотанням.

При цьому, Закон України «Про звернення громадян» регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Відповідно до ст. 3 даного Закону під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Заявою (клопотанням) у розумінні вказаної статті Закону є звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Зі змісту ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» випливає, що звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. Звернення може бути усним чи письмовим.

Відповідно до ст. 7 Закону звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду.

Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення.

Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз'ясненнями.

Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Згідно ч. 1 ст. 20 даного Закону звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Разом із тим, матеріали справи не містять відповіді на клопотання позивача про зняття арешту у виконавчому провадженні № 53935150, що також не спростовано представником відповідача у судовому засіданні, доказів щодо розгляду клопотання позивача та надання відповіді надано не було. При цьому, обов'язок надати відповідь на звернення заявника, закріплено в чинному законодавстві України, в свою чергу, обов»язок начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України здійснювати контроль за підпорядкованими йому державними виконавцями установлений Законом України «Про виконавче провадження».

Таким чином, наявні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Клименка Романа Васильовича щодо нерозгляду клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» про зняття арешту у виконавчому провадженні № 53935150.

Згідно частин першої та четвертої статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Колегія суддів наголошує, що позивач, будучи власником належного йому майна, що перебуває під арештом, та враховуючи бездіяльність, в даному випадку органу виконавчої служби, фактично позбавлений можливості вільно розпоряджатися та користуватися своїм майном, що суперечить принципу непорушності права власності.

Разом із тим, позовні вимоги позивача про зобов'язання начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Клименка Романа Васильовича винести постанову про знаття арешту з об'єкту нерухомого майна з реєстраційним номером № 1 є: по-перше передчасними, оскільки не можуть бути предметом розгляду до моменту отримання відповіді від уповноваженого органу про задоволення/відмову у задоволенні поданого клопотання; по-друге, знаходяться поза межами судової компетенції в рамках розгляду даної справи, оскільки дане питання може бути переглянуте вже після надання певної відповіді відповідачем.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що належним та достатнім на даному етапі способом захисту прав позивача є зобов'язання начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Клименка Р.В. розглянути клопотання ТОВ про зняття арешту у виконавчому провадженні № 53935150 з урахуванням висновків суду.

Згідно ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, а також неповне з'ясування усіх обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Беручи до уваги наведене, суд вважає необхідним стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, пропорційно до частини задоволених позовних вимог, а саме, у розмірі 50%, що становить 2202,50 грн.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2019 року - скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» задовольнити частково.

Визнати бездіяльність начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Клименка Романа Васильовича щодо не розгляду клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» про зняття арешту у виконавчому провадженні № 53935150 протиправною.

Зобов'язати начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Клименка Романа Васильовича розглянути клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» про зняття арешту у виконавчому провадженні № 53935150 з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінеф» (04050, м. Київ, вул. Мельникова, 18 Б, оф.4, ) судовий збір сплачений за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 2202,50 (дві тисячі двісті дві) гривні 50 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 18.04.2019.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Карпушова

О.В. Епель