Справа № 420/6251/18
Суддя: Соколенко О. М.
Дата ухвалення: 2019-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6251/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 квітня 2019 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Соколенко О.М.;
при секретарі Любімовій О.Є.
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача Лагунова В.І. (адвоката, згідно ордеру та угоди),
представника відповідача Топової О.П. (за довіреністю),-
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
30 листопада 2018 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, в якому позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 року № 308-18, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Ухвалою суду від 05.12.2018 року, судом на підставі положень ч.1 ст.169 КАС України позовну заяву залишено без руху, та позивачу наданий десятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви.
Так, в обґрунтування позовних вимог у позовній заяві зазначається, що позивач звертався до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні, однак рішенням Державної міграційної служби України від 17.08.2018 року №308-18 йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Про прийняття даного рішення позивача проінформовано повідомленням від 03.09.2018 року №653, яке він отримав 23.11.2018 року.
Позивач вважає рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 року №308-18 неправомірним та необґрунтованим, з наступних підстав.
У позові зазначається, що позивач - ОСОБА_1 є громадянином Сирійської Арабської Республіки, але не може та не бажає користуватись захистом своєї країни. Він не може повернутися до Сирійської Арабської Республіки з причин ситуації загальнопоширеного насильства, та окрім того, побоюється силоміць бути рекрутованим до лав національної армії.
З посиланням на інформацію по країні походження позивача - Сирійської Арабської Республіки, у позові вказано, що заява позивача відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак ці обставини, на думку позивача, не були прийняті відповідачем до уваги при прийняті оскаржуваного рішення.
Таким чином, зважаючи на вищевикладене та посилаючись на положення п.1 ч.1 ст.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту позивач вважає, що має обґрунтовані підстави для визнання його біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14.12.2018 року судом прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , відкрито провадження у справі № 420/6251/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання по справі на 09.01.2019 року о 09:30 год., а також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.
Ухвалою суду від 09.01.2019 року, яка прийнята судом на місці та занесена до протоколу судового засідання, встановлено сторонам строки для подання інших заяв по суті справи та оголошено перерву у підготовчому засіданні до 04.02.2019 року о 12:00 год.
17 січня 2019 року за вх. №1732/19 від відповідача через канцелярію суду (у встановлений судом строк) надійшли відзив на позовну заяву (т.1 а.с.85-104), разом із матеріалами особових справ Альюсеф Халед Мохаммед Сугайль №ODS 12/136 (т.1 а.с.106-179) та №2013OD0305 (т.2 а.с.1-225) та доказами направлення їх копій на адресу позивача (т.1 а.с.105).
Так, у відзиві на позовну заяву зазначається, що Державна міграційна служба України не визнає даний позов, та вважає, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті, протоколах співбесід про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Відповідач у відзиві зазначає, що перевіркою ДМС України підтверджено відсутність умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Враховуючи викладене та з посиланням у відзиві на позов на ті ж обставини та підстави, які встановлені у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.08.2018 року, відповідач вказує, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені позивачем обставини, дослідив інформацію по країні походження, та з огляду на імперативні приписи, сформульовані у ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відповідач правомірно відмовив у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких такий статус не надається.
Таким чином, відповідач вважає, що рішення ДМС України від 17.08.2018 року №308-18 приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи, у зв`язку із чим відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви у позовному обсязі.
В підготовчому засіданні 04.02.2019 року судом залучено до матеріалів справи відзив відповідача на позовну заяву та матеріали особових справ ОСОБА_1 .
Ухвалою суду від 04.02.2019 року судом продовжено шістдесятиденний строк підготовчого провадження у справі №420/6251/18 на тридцять днів та відкладено підготовче засідання по даній адміністративній справі на 20 лютого 2019 року о 12 год.00 хв.
Ухвалою суду від 20.02.2019 року, яка прийнята судом на місці та занесена до протоколу судового засідання, оголошено перерву у підготовчому засіданні до 28.02.2019 року о 09:30 год.
У підготовчому засіданні 28.02.2019 року судом вирішено подане представником позивача 04 лютого 2019 року за вх. №ЕП/885/19 клопотання про виклик перекладача з арабської мови на українську та навпаки, та викликано у наступне засідання перекладача.
Ухвалою суду від 28.02.2019 року судом закрито підготовче провадження по даній справі та призначено її до судового розгляду по суті на 12.03.2019 року о 09:00 год.
У судове засідання 12.03.2019 року з`явились представник позивача, представник відповідача, а також, перекладач, однак, позивач у дане судове засідання не з`явився, та жодних причин щодо неявки до судового засідання суду не повідомляв. Представник позивача також зазначив, що він не обізнаний щодо причин неявки позивача у дане судове засідання.
Зважаючи на викладене, враховуючи думку представників сторін та положення ст.205 КАС України, суд проводив судове засідання 12.03.2019 року за відсутності позивача.
У даному судовому засіданні судом заслухано вступне слово представників позивача та відповідача, та з метою виклику позивача, який, як зазначено представником позивача, бажає надати усні пояснення щодо заявлених позовних вимог, судом оголошено перерву у судовому засіданні до 10.04.2019 року об 11:30 год.
Також, для забезпечення здійснення перекладу у вказане засідання 10.04.2019 року судом знову викликано перекладача.
У судове засідання 10.04.2019 року з`явились представник позивача, представник відповідача, а також, перекладач, однак, позивач у дане судове засідання не з`явився, та жодних причин щодо неявки до судового засідання суду не повідомляв. Представник позивача зазначив суду, що позивач його повідомляв щодо того, що позивач мав бути у даному судовому засіданні.
Зважаючи на викладене, оскільки позивач вдруге не з`явився до судового засідання, та не повідомив суд про причини його неприбуття у судові засідання, зважаючи на думку представників сторін щодо можливості розгляду справи та положення ст.205 КАС України, суд здійснював розгляд справи за відсутності позивача.
Представник позивача у судовому засіданні 10.04.2019 року підтримав позовні вимоги та просив суд позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та у наданих під час вступного слова поясненнях.
Представник відповідача у судовому засіданні 10.04.2019 року заявлений позов не визнала та просила суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов, у наданих під час вступного слова поясненнях, а також, зважаючи на подані до суду докази.
Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою, з відзивом відповідача на позов, заслухавши вступне слово представників позивача та відповідача, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та перевіривши їх доказами, суд встановив наступні обставини.
Згідно з ч.1 ст.5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до ч.1 та 2 ст.7 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.
З наявної в матеріалах адміністративної справи копії особової справи №ODS12/136 Альюсеф ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка розпочата 10.04.2012 року (т.1 а.с.106-179), судом встановлено наступне.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Сирійської Арабської Республіки, уродженцем м. Ідліб, Північного району, постійно проживав у м. Ідліб, (Сирійська Арабська Республіка), за національністю араб, за віросповіданням (релігійними переконаннями) мусульманин-суніт.
10.04.2012 року позивач звернувся до управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.109-110).
У вказаній заяві позивач вказав, що він мешкав в Україні, так як навчався у Вищому морехідному училищі та з 2007 року не виїздив на батьківщину, а про події, що сталися в його країні, він дізнався від знайомих. Альюсеф ОСОБА_2 вказав, що ним було оплачено навчання за першу половину 2011 року і більше грошей у нього не було. В 2011 році позивач припинив навчання, оскільки навчатись було важко. З початку 2011 року почали надходити повідомлення з Сирії, та в листопаді 2011 року родичі позивача повідомили йому, що в країну повертатись неможливо, оскільки багато людей загинуло. Як зазначено позивачем, його батьки разом із дітьми виїхали до Туреччини, про що йому стало відомо від знайомих. В подальшому зв`язок з родичами ОСОБА_1 не підтримував.
10.04.2012 року позивач ознайомлений із протоколом ознайомлення з прийняттям рішення по заяві, правами та обов`язками особи, відносно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.116-117).
Разом з цим, як встановлено судом, відносно позивача на 10.04.2012 року призначено проведення анкетування.
В результаті проведеного 10.04.2012 року із позивачем анкетування, складено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.111-115), в якій зазначено, що заявник - ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в Сирії, м. Ідліб Північоного району, постійно проживав у м. Ідліб, (Сирійська Арабська Республіка), за національністю араб, за віросповіданням (релігійними переконаннями) мусульманин-суніт, неодружений. Позивач вказав, що рідною мовою для нього є арабська мова, та зазначив, що він вільно володіє англійською та російською мовами. Документом, який посвідчує особу позивача є національний паспорт НОМЕР_1 , виданий 11.10.2006 року Департаментом імміграції в м.Хама із строком дії до 12.04.2012 року.
В анкеті також вказується, що члени сім`ї позивача, які його не супроводжують батько, мати, сестри, брати з листопада 2011 року мешкають в таборі для біженців в Туреччині.
Щодо виїзду з останньої країни постійного проживання, ОСОБА_1 зазначив, що 26.08.2007 року він покинув країну громадянського походження легально, на підставі паспортного документу та оформленої навчальної візи до України. В Україну добирався наступним шляхом: спочатку автобусом до Туреччини, де перебував протягом 2-3 днів, а звідти судном «Вікторія» до України в м. Херсон. Державний кордон України позивач перетнув 30.08.2007 року легально, судном через порт Херсон на підставі національного паспорта.
Стосовно причин виїзду з країни постійного проживання, під час анкетування 10.04.2012 року позивач вказав ідентичні дані, які були в вказані в його заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.04.2012 року.
Окрім цього, під час анкетування позивач зазначив, що:
- ні він, ні члени його сім`ї не перебували в політичних, релігійних, військових або громадських організаціях у країні постійного проживання;
- він не був причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були б пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами;
- до нього не застосовувались адміністративні заходи (арешт, затримання);
- він не притягувався до кримінальної відповідальності;
- він не служив в армії, так як перебував на навчанні.
З текстом вказаної анкети позивач ознайомлений 10.04.2012 року, заперечень не висловив, що підтверджується його підписом на її останньому аркуші (т.1 а.с.115).
Також, 10 квітня 2012 відносно позивача складено реєстраційний листок як на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.118-121), в якому, серед причин виїзду з останньої країни постійного проживання зазначено «інші причини» - військові дії.
Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, 25.05.2012 року із заявником проведено співбесіду та складено відповідний протокол співбесіди з громадянином Сирії (т.1 а.с.126-131). Під час співбесіди 25.05.2012 року ОСОБА_1 , окрім відомостей, які зазначені під час анкетування, додатково зазначив, що переїзд його близьких до Туреччини пов`язаний із початком військових дій у Сирії. Під час вказаної співбесіди, позивач вказав, що він є невійськовозобов`язаним. В той же час, під час даної співбесіди вказав, що не бажає повертатись до Сирії через революцію, оскільки там важко та він не хоче воювати із співвітчизниками. Також, позивач зазначив, що метою його звернення до органу міграційної служби є легалізація на території України, оскільки термін його легального перебування закінчився, а він бажає продовжити навчання в Україні.
За результатами розгляду документів позивача, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 25.05.2012 року щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця (т.1 а.с.133-134).
Наказом ГУ ДМС України в Одеській області від 25.05.2012 року № 40, з посиланням на ст. 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 1 а.с.132).
Повідомленням ГУ ДМС України в Одеській області №28 від 31.05.2012 року позивача проінформовано про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.122-123).
При цьому, як встановлено судом, правомірність прийняття ГУ ДМС України в Одеській області наказу від 25.05.2012 року № 40 була предметом розгляду в адміністративній справі № 1570/7332/2012, що розглядалась Одеським окружним адміністративним судом.
Так, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 24.05.2013 року у справі №1570/7332/2012, яка набрала законної сили 08.07.2013 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 40 від 25.05.2012 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути питання про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та відмовлено у задоволенні решти позовних вимог (т.1 а.с.161-167, т.3 а.с.14-19).
При цьому, в даній постанові суду від 24.05.2013 року по справі №1570/7332/2012, судом зокрема, встановлено наступні обставини та зроблені відповідні їм висновки, а саме, що:
- в обґрунтування заяви про визнання біженцем ОСОБА_1 зазначив, що з вересня 2011 року в Сирії був оголошений військовий стан, про що постійно доповідають ЗМІ. Позивач не може повернутись до країни своєї громадянської належності побоюючись, того що буде воювати, але не бажає воювати проти співвітчизників;
- cуд погоджується з твердженням позивача, що інформація по країні походження заявника підтверджує, що в місті Ідлеб постійно йдуть військові дії. В місті заснували свою базу бойовики, через що там постійно відбуваються військові сутички між владою та повстанцями. Про важку ситуацію в місті Ідлеб постійно доповідають ЗМІ;
- суд прийшов до висновку, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийняте без врахування всіх обставин справи та не досліджено відповідачем у повній мірі ситуацію у країні походження позивача, тобто, є необґрунтованим, що є підставою для його скасування.
Судом встановлено, що у зв`язку із прийняттям даної постанови від 24.05.2013 року по справі №1570/7332/2012, 17.09.2013 року позивач знову звернувся до управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2 а.с.52-54).
У вказаній заяві позивач вказав, що він просить допомоги у наданні притулку, оскільки в Сирії триває громадянська війна, та особливо у місті, в якому проживав позивач.
Також, позивач зазначив, що він вільно володіє російською мовою, у зв`язку із чим самостійно здійснював переклад свої заяви на російську мову.
На вказаній заяві міститься відмітка уповноваженої особи органу міграційної служби, що її 17.09.2013 року взято до розгляду.
Разом з цим, як встановлено судом, відносно позивача на 17.09.2013 року призначено проведення анкетування.
В результаті проведеного 17.09.2013 року із позивачем анкетування, складено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.55-59), в якій зазначені ідентичні відомості тим, що наведені в анкеті позивача від 10.04.2012 року.
В той же час, додатково в даній анкеті зазначено, що:
- позивач до сих пір не має зв`язку з батьками та братами і сестрами, які здогадно перебувають на території Туреччини у таборі для біженців;
- будинок, який знаходиться у Ідліб, м. Ханшихон, зруйновано;
- родичів на території Сирії у позивача не має.
Окрім того, в даній анкеті позивач вже зазначив, що виїхав із Сирії та приїхав до України восени 2008 року.
З текстом вказаної анкети позивач ознайомлений 17.09.2013 року, та зазначив, що інформацію, яку йому переклали він надав особисто, з усім викладеним згоден, що підтверджується його підписом на її останньому аркуші (т.2 а.с.60).
Також, 17 вересня 2013 відносно позивача складено реєстраційний листок як на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2 а.с.65-68), в якому, серед причин виїзду з останньої країни постійного проживання зазначено «політичні причини».
Окрім цього, 17 вересня 2013 року працівником ГУ ДМС в Одеській області складено висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно позивача (т.2 а.с.69).
Судом встановлено, що ГУ ДМС України в Одеській області на підставі вказаного висновку прийнято наказ № 133 від 17.09.2013 року про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2 а.с.70).
Наказом ГУ ДМС України в Одеській області № 133 від 18.11.2013 року, у зв`язку із неотриманням відповідей на запити, за поданням посадової особи органу міграційної служби, продовжено строк розгляду заяви ОСОБА_1 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до отримання відповідних відповідей на запити (т.2 а.с.73).
11 березня 2014 року головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції Управління у справах біженців ГУ ДМС в Одеській області Куліковою Є.А. проведено з позивачем співбесіду, за результатами якої складено додатковий протокол співбесіди з громадянином Сирії ОСОБА_1 (т.2 а.с.74-78).
Судом встановлено, що під час співбесіди 11.03.2014 року позивачем додатково повідомлено, зокрема, наступне:
- на питання щодо ситуації у місці, де проживав позивач у Сирії, він відповів, що місто повністю зруйноване, та будинок, в якому мешкала родина позивача повністю зруйнований;
- що в результаті війни постраждало чотири його двоюрідні брати, яких вбили.
- на питання щодо переслідування в Сирії через національність чи релігію позивача, він відповів, що у нього були проблеми з державними органами з отримання документів, причиною чого, на думку позивача, стало те, що він є сунітом, а на «верхівці» всі алавіти. Також, позивач зазначив, що не міг отримати паспорт, коли приїхав до України, та довгий час мав проблеми з довідками про відстрочку служби в армії, надсилав їх і в посольські установи і в Сірію, - ще до початку війни, але відповідей про відстрочку йому не надавали;
- що він є військовозобов`язаним, але в армії не служив, відстрочку не отримав;
- на питання щодо існування у позивача загрози бути насильно призваним до армії в Сирії, позивач відповів, що така загроза звичайно існує, та що його одразу ж туди заберуть;
- на питання щодо спілкування із родиною, позивач відповів, що з родиною не спілкується, оскільки родичі з Сирії повідомили позивачу, що його родина переїхала до Туреччини і живуть там у таборі;
- на питання щодо можливості отримання нового паспорту, позивач відповів, що він подав документи щодо отримання нового паспорту ще у 2013 році, однак, досі його не отримав;
- на питання щодо прийняття участі у політичну житті Сирії під час знаходження в Україні позивач відповів, що в мітингах участі він не приймав;
- на питання щодо того, чи мали відношення до політичних партій Сирії хтось з рідних позивача, він відповів, що всі перебували у складі партії Баас, оскільки лише таким чином можливо було навчатись у ВНЗ, закінчити школу та інше. Три дядьки позивача були членами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ;
- що, у зв`язку із переходом дядьків позивача до опозиції, його також можуть викрасти чи вбити, оскільки вони всі мають одне прізвище із позивачем;
- на питання: «Чого Ви найбільше боїтесь при поверненні на батьківщину?» позивач відповів, що його насильно заберуть до армії (президентської), а якщо він відмовиться чи не піде до армії або не буде стріляти, то його можуть вбити, як зрадника;
- що не може довести факти особистого переслідування;
- що не бажає повертатись до країни походження.
За результатами розгляду особової справи позивача, по якій 17.09.2013 року повторно прийнято до розгляду заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі вивчення наявних матеріалів та умов внутрішньополітичної ситуації в країні походження позивача, посадовою особою ГУ ДМС України в Одеській області 02.02.2016 року складений висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2 а.с.94-103).
Вказаний висновок обґрунтований, зокрема, тим, що:
- заявник не зазнавав жодних переслідувань, пов`язаних із громадянством, національністю або віросповіданням;
- побоювання заявника зазнати примусового призову до збройних сил у разі повернення до Батьківщини вважаються сумнівними, оскільки він безперешкодно продовжив строк дії власного національного паспорту в період з 11.10.2011 по 11.04.2012 року, що свідчить про відсутність проблем з державними органами країни;
- ситуація в Сирії в деяких містах є задовільною.
Таким чином, аналізом матеріалів особової справи заявника встановлено, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадського походження не можуть бути визнані підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених п.1, п.13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
12.03.2016 року ДМС України прийнято рішення № 144-16, яким відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2 а.с.106).
Повідомленням ГУ ДМС України в Одеській області №141 від 31.03.2016 року проінформовано позивача про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.151, т.2 а.с.108).
В свою чергу, правомірність прийняття ДМС України рішення від 12.03.2016 року № 144-16 була предметом розгляду в адміністративній справі № 815/1867/16, що розглядалась Одеським окружним адміністративним судом.
Судом встановлено, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19.09.2016 року у справі №815/1867/16, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.11.2016 року та набрала законної сили 01.11.2016 року (т.2 а.с.128-136,137-143), адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 144-16 від 12.03.2016 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в частині визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту; відмовлено в задоволенні решти позовних вимог.
Так, у постанові суду від 19.06.2016 року у справі №815/1867/16 судом, зокрема, встановлено наступні обставини та зроблені відповідні їм висновки, а саме:
- надаючи оцінку рішення ДМС України про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та висновку ГУ ДМС України в Одеській області від 02.02.2016 року № 2013OD0305, на підставі якого прийнято оскаржуване рішення відповідача, суд вважає правомірним висновок по справі в частині, щодо відсутності об`єктивних підстав вважати позивача особою, що покинула країну походження з причин побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань;
- оцінюючи обставини в`їзду позивача до України, відповідач надав перевагу фактам його офіційного перетину кордону, тривалого часу перебування в Україні без відповідного звернення за захистом, відсутності доказів переслідувань позивача у Сирії. При цьому, відповідачем досліджено ситуацію по країні походження позивача Арабській Сирійській Республіці та достовірно встановлено нестабільну ситуацію в країні. Однак суд вважає висновок, який покладений в основу оскаржуваного рішення, здійсненим без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, оскільки відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, не довів суду відсутність підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту;
- ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час;
- судом встановлено, що у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у Сирії збройним конфліктом неміжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у Сирії. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення;
- отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Сирії, ситуація в якій в корні змінилась під час його перебування в Україні;
- на теперішній момент в країні громадянського походження позивача та, зокрема, у області його рідного міста, склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування;
- суд дійшов висновку, що зазначені позивачем факти не дають підстав вважати, що він переслідувався в Сирії, як конвенційний біженець. Позивач не був причетний до подій, через які б мав обґрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження, чи дискримінації. Разом з тим, в оскаржуваному рішенні відсутні доводи, які б спростували можливість стати жертвою переслідувань в разі повернення позивача до Сирії. При цьому, ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні;
- суд, також, вважає обґрунтованими доводи позивача стосовно того, що у разі повернення до Сирії, він може стати жертвою свавільного насильства та може підлягати примусовому призову до армії або бути примусово рекрутованим з боку повстанців, оскільки, відповідно до п. 28 Рекомендації УВКБ до груп осіб, які перебувають під ризиком переслідувань у Сирії, зокрема віднесено осіб, що ухиляються від призову до збройних сил.
Таким чином, у рішенні суду зазначено, що відмовляючи позивачу у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем не були враховані, всебічно розглянуті та об`єктивно оцінені відомості по ситуації в Сирії. Висновок ГУ ДМС України в Одеській області не містить належного аналізу ситуації, що склалася в Сирії, не спростована можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст.3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.
На виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 19.09.2016 року по справі №815/1867/16, з урахуванням ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.11.2016 року, Державною міграційною службою України прийнято рішення від 20.01.2017 року №02-17, яким відповідно до ч.10 ст.12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вирішено зобов`язати ГУ ДМС в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в частині визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту та з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України №144-16 від 12.03.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2 а.с.144).
Судом встановлено, що наказом Головного управління ДМС в Одеській області від 28.02.2017 року №40 «Про повторний розгляд заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», відповідно до рішення ДМС України від 20.01.2017 року №02-17, вирішено, зокрема, повторно розглянути заяву особи про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирії ОСОБА_1 , справа №2013OD0305 (т.2 а.с.146).
Наказом ГУ ДМС України в Одеській області № 59 від 28.03.2017 року продовжено строк розгляду заяви ОСОБА_1 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі вмотивованого подання працівника органу міграційної служби у зв`язку із опрацюванням наданих інформаційних матеріалів, які потребують додаткових вивчень (т.2 а.с.148-149).
Як встановлено судом з матеріалів справи №2013OD0305, ГУ ДМС України в Одеській області на адресу позивача ( АДРЕСА_1 ) неодноразово були направлені листи щодо необхідності прибуття для проведення співбесіди, а саме, від 16.03.2017 року №5/1-499, від 07.04.2017 року №5/1-749/1 та від 30.05.2017 року №5/1-1123 «Щодо відвідання відділу з питань шукачів захисту» (т.2 а.с.147, 150-151), в яких зазначалось позивачу про необхідність звернутись до відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції з метою проведення протоколу співбесіди.
31 травня 2017 року ГУ ДМС України в Одеській області повідомило позивача під підпис про те, що 01.06.2017 року йому необхідно з`явитись на вимогу органу міграційної служби для проведення анкетування/протоколу співбесіди (т.2 а.с.152).
Судом встановлено, що 01.06.2017 року із позивачем проведено співбесіду, за результатом якої складено додатковий протокол співбесіди з громадянином Сирії ОСОБА_1 (т.2 а.с.153-156).
Так під час співбесіди 01.06.2017 року позивач - ОСОБА_1 додатково, окрім раніше викладеного ним під час попередніх співбесід, додатково зазначив, зокрема, що:
- вперше виїхав з Сирії до України на навчання у ВНЗ України до м. Одеси 11.11.2006 року, а в 2007 році виїжджав до Сирії побачити своїх батьків;
- в Сирії проживають його матір, 2 сестри ( ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ) в м.Ханшихон, вони не працюють, а «працюють на землі», а також володіють інтернет-клубами. Батько помер в автомобільній аварії у 2013 році, під час перестрілки, про що позивачу повідомила матір, оскільки вони вже проживали в Сирії. Молодша сестра померла у 2017 році, під час того, як на м.Ідліб скинули хімічну бомбу, а ще 2 сестри померли ІНФОРМАЦІЯ_3 , коли на будинок скинули бомбу. ОСОБА_8 проживає у м.Алеппо, двоє братів проживають в м.Ханшихон (відповідь на запитання щодо батьків позивача та місця їх проживання);
- підтримує зв`язок з рідними майже щодня через програму WhattsUp.
- його родичі повернулись до Сирії з Туреччини у 2013 році, коли з їх міста вийшли державні війська (відповідь на запитання: «Де ще проживали рідні?»);
- звернувся до міграційної служби, щоб легально знаходитись на території України;
- у нього виникли проблеми, пов`язані з віросповіданням в Сирії, а саме у 2007 році були проблеми з виїздом до України, оскільки його намагались забрати до лав армії. У зв`язку з чим, він вступив на факультет університету м.Алеппо, і таким чином йому вдалось виїхати. Як зазначив ОСОБА_1 , якби не ці проблеми, то він би кожного року виїздив до батьків у Сирію (відповідь на запитання щодо проблем, які у позивача виникали та пов`язані з його віросповіданням у Сирії);
- йому неодноразово приходили повістки з армії, і це відбувалось до 2013 року, а зараз не має армії, не має повісток, оскільки всі є найманцями (відповідь на запитання щодо надходження особисто позивачу повісток до армії);
- ССР (вільна армія) воює з армією президента, які знаходяться в м. Хама. Брат позивача живе в Алеппо, воює проти президента, в самому місті Алеппо немає конфліктів, військові дії не проводяться, на околицях міста відбуваються певні сутички між ССР та армією президента (відповідь на запитання щодо проведення активних військових дій у м.Алеппо, м.Ханшихон);
- його рідні та двоюрідні брати приймали участь у демонстраціях та мітингах проти сирійської влади в центрі м.Ханшихон (відповідь на запитання щодо участі рідних у мітингах проти сирійської влади).
Вказаний протокол підписано позивачем 01.06.2017 року без зауважень.
Як вбачається з матеріалів справи, 01.06.2017 року позивачу видано нову довідку про звернення за захистом в Україні із терміном дії до 01.12.2017 року (т.2 а.с.158).
Судом встановлено, що 07.09.2017 року працівниками ГУ ДМС України в Одеській області відносно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв`язку із порушенням правил перебування іноземців в Україні, а саме, з 01.07.2017 року знаходиться без реєстрації за місцем проживання (т.1 а.с.159-160) та прийнято у зв`язку із цим постанову про накладення на позивача адміністративного стягнення за порушення ст.23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», якою на ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 510,00 грн., який 07.09.2017 року ним сплачено (т.2 а.с.161-163).
З матеріалів особової справи позивача №2013OD0305 судом встановлено, що ГУ ДМС України в Одеській області на адресу позивача направлено лист від 21.09.2017 року №5/1-2042/11 (т.2 а.с.164), в якому зазначено про необхідність звернутись до відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції 28.09.2017 року о 14:00 год. з метою проведення протоколу співбесіди.
Як зазначено представником відповідача, позивач на вказану дату та час не з`явився до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області.
Судом також встановлено, що 07.12.2017 року працівниками ГУ ДМС України в Одеській області відносно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв`язку із порушенням правил перебування іноземців в Україні, а саме, з 02.12.2017 року проживає на території України за недійсними документами (т.1 а.с.165-166) та прийнято у зв`язку із цим постанову про накладення на позивача адміністративного стягнення за порушення ст.23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», якою на ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 510,00 грн., який 07.12.2017 року ним сплачено (т.2 а.с.167-169).
12.01.2018 року ОСОБА_1 видано розписку про те, що управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області 12.01.2018 року отримало на зберігання від позивача оригінал паспортного документу серії НОМЕР_2 , який дійсний до 20.04.2019 року (т.2 а.с.190).
Разом з цим, судом встановлено, що 12.01.2018 року позивач звернувся до заступника начальника Головного управління начальника управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області із заявою (вх. №5/1-14/1), в якій просив повернути йому паспорт на два тижні, для того, щоб він міг укласти шлюб з громадянкою Вірменії ОСОБА_9 (т.2 а.с.170).
Судом встановлено, що у зв`язку із цими обставинами, 12.01.2018 року з позивачем було проведено співбесіду, за результатами якої складено додатковий протокол співбесіди з громадянином Сирії (т.2 а.с.171-172), під час якої позивач повідомив, що:
- свій перший паспортний документ ним було надано при зверненні, однак в ГУ ДМС в Одеській області його обрізали та зіпсували, а інший паспорт, як зазначено позивачем, ним отримано пізніше, а тому не було надано (відповідь на запитання чому позивач не надав другий паспортний документ до управління);
- інший паспортний документ ним було отримано у 2013 році в консульстві Сирії, оскільки позивач сказав, що втратив паспортний документ. Як зазначено позивачем, його брат ОСОБА_10 , який проживає в м.Ханшихон надіслав йому копію сімейної картки та за цими даними було отримано новий паспорт (відповідь на запитання щодо отримання другого паспортного документа);
- він спеціально укрив інформацію під час співбесіди 01.06.2017 року про те, що у нього є новий паспорт, оскільки Управління б не продовжило йому довідку, поки вказаний документ не було б ним надано. Як вказав позивач, надавати другий паспортний документ він не хотів, оскільки його б зіпсували, а він дорого коштує;
- причиною його звернення із клопотанням до міграційної служби від 12.01.2018 року позивач зазначив укладення шлюбу з громадянкою ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з якою він проживає разом, та у якої наявна посвідка на постійне місце проживання;
- планує отримати дозвіл на імміграцію, та можливо, відмовиться від процедури набуття статусу біженця.
Також, причиною неповідомлення про наявність іншого паспортного документу, позивач вказав те, що у нього у планах було виїхати з країни.
Вказаний протокол підписано позивачем 12.01.2018 року без зауважень.
Судом встановлено, що 16.01.2018 року з позивачем проведено співбесіду, за результатами якої складено протокол співбесіди з громадянином Сирії (т.2 а.с.174-176).
Під час вказаної співбесіди позивачем зазначено обставини його знайомства з з громадянкою Вірменії ОСОБА_12 , її ідентифікаційні дані, відомості про їх спільне проживання.
Також, судом встановлено, що 16.01.2018 року головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області Бабчич К.І. проведено з ОСОБА_9 співбесіду, за результатами якої складено протокол співбесіди з громадянкою Вірменії (т.2 а.с.178-181).
Під час вказаної співбесіди ОСОБА_9 повідомила про обставини її знайомства з позивачем, відомості про їх спільне проживання та інші обставини відносно позивача.
Судом встановлено, що листом від 07.02.2018 року №5/1-126 «Щодо видачі паспортного документу», який складено у відповідь на заяву позивача за вх. №5/1-14/1 від 12.01.2018 року, його повідомлено про відмову у наданні паспортного документу, зважаючи на висновки управління щодо фіктивності відносин позивача з громадянкою Вірменії ОСОБА_9 , які використовуються ним для реалізації власного задуму з метою подальшої легалізації на території України (т.2 а.с.191-192).
Як вбачається з матеріалів справи, 04.06.2018 року позивача повідомлено під особистий підпис про призначення анкетування з ним на 05.06.2018 року та про необхідність з`явитись на зазначену дату до органу міграційної служби (т.2 а.с.193).
05.06.2018 року з позивачем проведено співбесіду, за результатами якої складено додатковий протокол співбесіди з громадянином Сирії (т.2 а.с.194-197).
Під час співбесіди 05.06.2018 року позивачем вказано, що:
- до міграційної служби ним надано додатково свідоцтва про смерть 3 рідних сестер та брата. Як зазначено ОСОБА_1 , вказані документи до міграційної служби приніс ОСОБА_13 , його товариш, так як позивач знаходився на роботі. Позивач повідомив, що йому потрібно їхати додому, та що він планує їхати до Туреччини, оскільки Сирійські території, які межують з ОСОБА_14 є більш-менш безпечними, та поблизу кордону спостерігається спокійна ситуація. Як зазначив позивач, з Туреччини він планує потрапити до Сирії, та планує забрати родину та перевезти їх до Туреччини (відповідь на запитання: «Хто приніс свідоцтво про смерть брата до міграційної служби?»);
- документи про смерть близьких він отримав нещодавно, - їх надіслав брат ОСОБА_15 , який проживає в м.Ханшихон;
- брат помер під час військової операції турецької армії («Осен ель зей тун», 17.02.2018 року, поблизу сирійського міста Ражу, турецька армія разом з армією «Свобода» (« ОСОБА_16 », де служив брат позивача) звільняли місто від курдів, яким допомагала сирійська влада. Сестра Рахаф померла після атаки хімічної зброєю армією ОСОБА_17 на місто позивача 04.04.2017 року. Інші 2 сестри померли під час бомбардування м.Ханшихон літаками 12.08.2014 року, армією ОСОБА_17 .
Водночас, на запитання працівника органу міграційної служби щодо причин ненадання документів щодо смерті близьких ОСОБА_1 раніше, позивач вказав, що не знав, що це важливо та, що зараз він бажає повернутись додому та йому потрібен документ чи дозвіл, щоб заключити шлюб. Як зазнач ОСОБА_1 йому не важливо чи він отримає захист чи довідку про тимчасове проживання, оскільки йому потрібен документ, щоб поїхати додому, оскільки тепер він є старшим братом та йому потрібно їхати до родини;
- ситуація в регіоні його проживання в Сирії є в цілому нормальною, його контролює армія «Свобода», але іноді літаками нападає армія Асада та РФ (відповідь на запитання щодо ситуації у регіоні проживання позивача наразі);
- його дядьки, тітки, брат ОСОБА_15 , сестра ОСОБА_6 з чоловіком, 50-60 двоюрідних братів та сестер, мати, сестра ОСОБА_7 та брат Амін проживають в Сирії на кордоні з Туречинною, м. Аль-Баб, с.Аяші, та їм допомагає брат ОСОБА_15 (відповідь на запитання: «Де наразі проживають близькі родичі позивача?»);
- його рідні не можуть виїхати на постійне проживання до інших країн, оскільки матір, молодшого брата та сестру Раму нікому отримувати, та вони чекають, коли позивач приїде до Сирії для того, щоб разом з ним проживати або в Сирії на кордоні з Туреччиною або в Туреччині, де є безпечніше;
- він планує повернутись до Сирії як отримує документ, оскільки його тут утримує лише відсутність документу, щоб була можливість виїхати;
- на його місто іноді нападають, та там не так безпечно як на кордоні з Туреччиною, та якщо позивач буде проживати в Сирії на кордоні з Туреччиною, то він нічого не боїться, у разі його повернення до Сирії, оскільки там спокійно, працюють лікарні.
Також, на запитання працівника міграційного органу щодо того, як позивач планує отримати дозвіл на імміграцію, він повідомив, що піде ще раз до РАГСУ, оскільки з дівчиною, з якою він приходив до міграційного органу, - розійшовся, та йому необхідно знайти нову дівчину.
З наявних в матеріалах особової справи ОСОБА_1 документів, вбачається, що позивачем було подано до міграційного органу копії свідоцтв про смерть ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 (т.2 а.с.200-220) та роздруківку фотографії (т.2 а.с.221).
Щодо інформації про заявника вказано, зокрема, що позивач (шукач захисту, заявник) не перебував в політичних, громадських, молодіжних, релігійних, військових чи інших організаціях ані на Батьківщині, ані поза її межами.
Заявник вперше прибув до України восени 2006 року, легально, на підставі паспортного документу та оформленої візи до України, з метою навчання у вищих навчальних закладах нашої держави. У 2007 році повертався на Батьківщину. Черговий в`їзд до України відбувся у 2007 році, з САР виїхав автобусом до Туреччини, звідти судном (Вікторія) до м. Херсон (Україна), за паспортним документом серії НОМЕР_1 та за студентською візою. Інших виїздів до Сирії не спостерігається.
10.04.2012 року позивач вперше звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про набуття міжнародного захисту. За результатами всебічного розгляду заяви, відповідно до наказу ГУ ДМС в Одеській області від 25.05.2012 року № 40, особі було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідне рішення було оскаржено у судових інстанціях та постановою ООАС від 24.05.2013 року по справі № 1570/7332/2012, адміністративний позов був задоволений частково та ГУДМС в Одеській області зобов`язано повторно розглянути питання про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 17.09.2013 року шукач захисту повторно звернувся до територіального підрозділу ДМС із відповідною заявою. За результатами повторного розгляду, 02.02.2016 року складено рекомендаційний висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтриманий рішенням ДМС від 12.03.2016 №144-16. Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, 18.04.2016 року позивач звернувся з адміністративним позовом до Одеського окружного адміністративного суду та постановою якого від 19.09.2016 року по справі № 815/1867/16, з урахуванням ухвали ОААС від 01.11.2016 року, ГУ ДМС в Одеській області зобов`язано повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На виконання вищенаведених судових рішень, ДМС прийняло рішення від 20.01.2017 № 02-17 щодо повторного розгляду заяви шукача захисту, та 28.12.2017 року ГУДМС в Одеській області підготовлено відповідний наказ про повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У зв`язку із тривалим нез`явленням до управління, протокол співбесіди був проведений із позивачем 01.06.2017 року.
У висновку зазначено, що аналізом недоліків, які були виявлені колегією суддів та які стали підставою для прийняття рішення про повторний розгляд заяви, встановлене наступне:
а) колегія суддів вважала, що під час розгляду справи територіальним підрозділом ГУДМС в Одеській області не було відображено загальновідомої інформації щодо подій у Сирії;
б) колегія суддів вважала, що у випадку повернення до Сирії, заявник може бути примусово рекрутований до збройних сил;
в) колегія суддів вважала, що ситуація в країні походження є підставою надання заявнику додаткової форми захисту.
Так, стосовно пункту «а» у висновку зазначається, що складна ситуація, що спостерігається на території Сирії в цілому є загально відомим фактом, що підтверджений міжнародним товариством. Проте, відповідно до норми УВКБ ООН, складна соціально-економічна ситуація, що склалась внаслідок проведення військових дій на території Сирії не є автоматичною підставою для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
Також, у висновку зазначено, що з матеріалів особової справи шукача захисту спостерігається, що ним не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину. Також, ані під час проведення співбесід, ані під час судових засідань заявник не надав жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину. Також, шукачем захисту не були зазначені обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього невибіркового насилля в ситуації внутрішнього конфлікту.
Як вказує відповідач у висновку, заявник не зміг чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення на Батьківщину. При черговому зверненні до територіального підрозділу ДМС заявник зазначив, що наразі немає можливості повернутись до Сирії через складну ситуацію в країні громадянської належності та відсутність родичів на її території (анкетування від 17.09.2013 року). Під час проведення співбесіди він зазначив, що не може повернутись на Батьківщину лише через те, що він буде завербований до лав сирійської армії (протокол співбесіди від 01.06.2017 року). Також, відповідно до протоколу співбесіди, шукачем захисту було повідомлено, що на Батьківщині його можуть вбити представники влади через його опозиційні погляди, які він висвітлював у соціальних мережах, небажання воювати на боці влади та перехід його родичів на бік опозиції протоколи співбесід від 11.03.2014 року, від 01.06.2017 року).
Також, в квітні 2018 року були надані додаткові матеріали з метою підтвердження існування прямої загрози його життю, а саме: свідоцтва про смерть трьох сестер та брата, проте: по-перше, два документи датовані 2014 роком, один 2017 роком, що свідчить про те, що заявник мав об`єктивну можливість надати підтверджуючі матеріали набагато раніше; по-друге, під час співбесіди від 05.06.2018 року, встановлено, що вищевказані матеріали були надані особою або з метою отримання документу для виїзду за кордон (особа дізналась, що з паспортним документом громадянина Сирії такої змоги він немає), або задля отримання сприяння в питанні подачі документів на посвідку на тимчасове проживання, щоб мати можливість повернутися на Батьківщину та проживати з родиною. Вищенаведене, з однієї сторони вказує на незацікавленість фігуранта в питанні отримання міжнародної форми захисту, а з іншої - на зловживання такою процедурою з власних мотивів.
Також, у висновку зазначено, що під час проведення протоколу співбесіди від 05.06.2018 року від особи були отримані пояснення, що у разі отримання чергової відмови Головного управління у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, він розглядає можливість нелегального перетину кордону України з метою потрапляння до Туреччини, звідки планує дістатись Сирії, що розцінюється територіальним підрозділом ДМС як відсутність обґрунтованих побоювань за власне життя у разі повернення на Батьківщину та усвідомлене нехтування українським законодавством.
Як вказує відповідач у висновку від 14.08.2018 року, під час проведення анкетування та протоколів співбесід заявник надає нечіткі та суперечливі твердження. Так, у відповідності до протоколу співбесіди від 11.03.2014 року, родичі заявника з 2011 року знаходяться на території Туреччини, в той самий час, під час проведення співбесіди від 01.06.2017 року вказує, що рідні особи повернулись до Сирії у 2013 році, коли з м. Ідліб (Ханшихон) вивели державні війська. З протоколу співбесіди від 01.06.2017 року випливає, що звернення відбулось відразу після відрахування, закінчення терміну легального перебування на території України та початку конфлікту в Сирії у 2011 році, що стало причиною неможливості продовження паспортного документу, однак, згідно з протоколом співбесіди від 25.05.2012 року, особа з 2011 року (до моменту звернення 10.04.2012 року) знаходилась нелегально на території України. У випадку реальної потреби отримання притулку на території України, відповідач вважає, що позивач міг відразу звернутися до територіального підрозділу ДМС, не перебуваючи у статусі нелегального мігранта періодом більш, ніж рік. У висновку також зазначено, що у 2013 році особою була прийнята ще одна спроба продовження строку дії паспортного документу в посольстві САР (протокол співбесіди від 11.03.2014 року), хоча, у відповідності до співбесіди від 01.06.2017 року, після 2011 року таких спроб більше зроблено не було, нібито через те, що представники посольства примушували останнього до служби в армії. Крім цього в 2013 році, заявник отримав новий паспортний документ гр. Сирії, усвідомлено укрив факт його отримання з метою укладання шлюбу на території України та подачі документів на посвідку на тимчасове проживання, що, в свою чергу, вказує на зловживання процедурою набуття міжнародного захисту.
Стосовно ситуації з близькими родичами шукача захисту, у висновку вказано, що наразі на території Сирії проживають матір, дві сестри та двоє братів (м. Ханшихон, м. Аль-Баб). Ситуація в регіонах проживання родичів особи розцінюється ним як задовільна та зазначене знаходить підтвердження по інформації по країні походження (ІКП), зазначені райони майже повністю звільнені від терористичних угруповань, покращується ситуація в сфері безпеки за допомогою міжнародної спільноти.
Відповідно до тверджень заявника, він продовжує підтримувати зв`язок з рідними, спілкуються майже кожного дня за допомогою мережі Інтернет (протокол співбесіди від 01.06.2017 року). Так, проведеним аналізом матеріалів особової справи шукача захисту можливо відзначити, що його родичі на Батьківщині займаються обробкою землі та володіють інтернет-клубами. Крім цього, з цього з протоколу співбесіди спостерігається, що права його рідних в Сирії жодним чином не порушувались, будь-яких проблем з представниками влади в них ніколи не виникало, до свавільних арештів, затримань або позасудових рішень, вони причетні не були.
У висновку зазначено, що місто Ідліб допоки не знаходиться під повною владою держави, місто осаджене силами терористичних угруповань, з якими ведеться ефективна боротьба. Разом з цим, ситуація в м. Ідліб не виключає можливості внутрішнього переміщення. Як вбачається з ІКП, в Сирії спостерігаються тенденції до поступового зниження рівня напруженості та інтенсивності збройного конфлікту. Так, на території країни громадянської належності особи проводяться регулярні та вдалі зачистки. Також, спостерігаються тенденції пошуку дипломатичних рішень вирішення протистояння. З наявної ІКП спостерігається, що на території, які наразі, контролюються загонами курдської самооборони, існує можливість дістатися через територію Туреччини.
Зважаючи на викладене, відповідачем зроблено висновок по пункту «а», що ситуація в країні громадянської належності заявника не є підставою для надання особі міжнародного захисту на території Україні, приймаючи до уваги відсутність конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі його повернення на Батьківщину. Близькі родичі заявника продовжують проживати в Сирії (м. Ханшихон, м. Аль-Баб), щодо утисків чи переслідувань яких повідомлено не було. Також, з аналізу наявної ІКП спостерігається покращення загальної соціально-політичної ситуації на території країни громадянської належності шукача захисту. В Сирії спостерігаються тенденції до поступового зниження рівня напруженості та інтенсивності збройного конфлікту, пошуку дипломатичних шляхів вирішення протистояння.
Окрім того, щодо висновків суду про те, що у випадку повернення до Сирії заявник може бути примусово рекрутований до збройних сил (пункт «б»), ГУ ДМС України в Одеській області у висновку зазначено, що відповідно до міжнародного законодавства, держави мають право вимагати від громадян проходження строкової служби задля збереження державної цілісності, захисту інтересів держави.
Заявник не зміг навести об`єктивних фактів або підтверджень щодо ситуації власного примусового вербування до збройних сил. Під час проведення протоколу співбесіди від 01.06.2017 року заявник зазначає, що на його адресу проживання (м. Ідліб) надходили повістки, але начебто, перестали надходити з 2013 року. Зі слів особи, його рідні проживали в Туреччині у період 2011-2013 років, родинний дім був зруйнований відповідно до заяви від 17.09.2013 року. Таким чином, відповідач зазначає, що є не зрозумілим те, як особі стало відомо про надходження повісток щодо необхідності служби в сирійській армії. Двом братам заявника, незважаючи на те, що вони постійно проживають в Сирії (м. Ханшихон, м. Аль Баб) вдалося уникнути проходження військової служби (протокол співбесіди від 01.06.2017 року). Згідно з протоколом співбесіди від 05.06.2018 року наразі на Батьківщині його ніхто не розшукує.
У висновку вказано, що підставою для подачі клопотань щодо набуття статусу біженця у зв`язку з ухиленням від строкової військової служби може слугувати наявність у особи певних обґрунтованих релігійних, моральних або політичних поглядів, відповідно до яких особа не бажає брати участь у військових діях. Як спостерігається з матеріалів особової справи шукача захисту, він не навів жодних тверджень або доказів, що вказують на наявність у нього релігійних, політичних або моральних поглядів, відповідно до яких він не бажає проходити строкову військову службу. В будь-якому випадку, як зазначено у висновку, згідно з міжнародним законодавством, можливістю для уникнення зазначеного факту є релігійні переконання особи або «пацифістські» погляди.
Як спостерігається з ІКП, президентом Сирії Башаром Асадом була оголошена загальна амністія по відношенню до осіб, які порушили норми закону, що регулює порядок проходження строкової військової служби. Також, згідно з ІКП спостерігається можливість уникнення від проходження строкової військової служби за сплату відповідної грошової компенсації.
Зважаючи на викладене, відповідачем зроблено висновок, що побоювання стосовно можливості примусового рекрутування заявника до лав збройних сил Сирії визнаються безпідставними. Так, шукач захисту не навів жодних конкретних фактів або підтверджень щодо ситуації власного вербування до лав збройних сил Сирії. Також, заявником в ході проведених протоколів співбесіди не було вказано та підтверджено наявність у нього поглядів або релігійних переконань, що могли б розглядатися як підстава для звільнення від проходження строкової військової служби. Як спостерігається з матеріалів особової справи шукача захисту, його брати залишаються проживати на території Сирії, їм наразі не погрожує примусове рекрутування до лав збройних сил. Існує офіційне уникнення рекрутування для служби у збройних силах Сирії, зазначене право у тому числі, розповсюджується на шукача захисту.
Окрім того, щодо висновків суду про те, що ситуація в країні походження є підставою для надання заявнику додаткової форми захисту (пункт «в») у висновку від 14.08.2018 року зазначено, що з матеріалів особової справи шукача захисту спостерігається, що він планує одружитись на території України (протокол співбесіди від 01.06.2017 року). В результаті чого, враховуючи нелегальне перебування заявника на території України протягом більше, ніж рік, звернення шукача захисту носить характер зловживання процедурою, у вигляді необхідності легалізації, що також підтверджується проведеними протоколами співбесіди від 01.06.2017 року та від 25.05.2012 року, де заявник чітко вказує, що причиною звернення є необхідність легального перебування.
Також, у висновку вказано, що проведеним аналізом матеріалів особової справи шукача захисту можливо визначити, що у заявника відсутні підстави для побоювань користуватися захистом країни своєї громадянської належності. Знаходячись на території України, особа неодноразово зверталася до дипломатичних представництв Сирії з приводу відновлення паспортного документу, та заявник отримав новий паспортний документ громадянина Сирії в 2013 році, отримував довідки, тощо, не зазнаючи при цьому проблем, а також безперешкодно отримував інформацію від представників посольства. Вищезазначене, на думку відповідача, свідчить про те, що особа не потребує міжнародного захисту через те, що вона продовжує користуватися захистом країни громадянської належності і не має обґрунтованих побоювань для відмови у її захисті.
Зважаючи на викладене, відповідачем зроблено висновок, що ситуація в країні громадянської належності заявника не є підставою для надання особі захисту в Україні, приймаючи до уваги усні твердження заявника, відсутність конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі його повернення на Батьківщину. З матеріалів особової справи шукача захисту спостерігаються елементи зловживання процедурою набуття міжнародного захисту та порушення ходу процедури надання міжнародного захисту. Особа продовжує користуватись захистом країни громадянської належності.
Таким чином, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину звернення особи за захистом з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Також, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянської належності заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. Проведеним аналізом не прослідковується взаємозв`язок між наявним збройним конфліктом в Сирії та можливим існуванням доведеної та обґрунтованої загрози життю, свободі або безпеці особи у разі добровільного повернення, приймаючи до уваги також і ситуацію з близькими родичами заявника, які продовжують проживати в м. Ідліб (Ханшихон), м. Аль-Баб (Сирія), не зазнаючи при цьому особистих переслідувань або інших проблем. Як спостерігається з ІКП, починаючи з лютого 2016 року, на території Сирії діє режим перемир`я, до якого приєдналася велика кількість недержавних збройних формувань, 90 % території CAP звільнено від терористичних угруповань. Задля пошуку шляхів дипломатичного вирішення сирійського конфлікту проводяться регулярні міжнародні перемовини.
Щодо аналізу альтернативи внутрішнього переміщення, у висновку вказано, що як спостерігається з ІКП, наразі частина Сирії контролюється представниками державної влади країни, 90% території звільнено від терористичних угруповань, спостерігається повернення жителів до своїх домівок в провінцію Дамаск, що створює можливість переміщення заявника до цих регіонів. Складна гуманітарна ситуація, яка склалась в Сирії поступово вирішується за безпосередньою участю міжнародних організацій. Крім цього, існує можливість повернення заявника до районів східного Алеппо.
Зважаючи на що, у висновку вказано, що проведеним аналізом матеріалів особової справи шукача захисту можливо відзначити, що простежується можливість використання альтернативи внутрішнього переміщення та заявник має можливість повернутись до країни громадянської належності, значна частина території країни знаходиться під контролем державної Сирії, яка підтримує порядок на підконтрольних територіях.
Також, у висновку зазначено, що шукач захисту не перебував в третій безпечній країні на момент загострення соціально-політичної ситуації.
Окрім цього, у висновку вказано, що проведеним аналізом справи можливо встановити, що особа не потрапляє під категорію виключення згідно зі ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» через відсутність інформації щодо його причетності до вчинення злочину проти миру або особо тяжкого злочину, вчинені дій, які суперечать меті та принципам ООН тощо. Заявник також не був визнаний біженцем в іншій країні.
З огляду на вищенаведене, відповідачем зроблено висновок, що проведеним аналізом матеріалів особової справи встановлено, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту та вказано на наявність підстав для відмови ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Таким чином, у вказаному висновку зазначається, що відповідно до абз.5 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, вважається доцільним відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Сирії на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.
Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Судом встановлено, що 17 серпня 2018 року відповідачем прийнято рішення №308-18 Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2 а.с.23), яким на підставі повторного всебічного вивчення усіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області встановлено, що стосовно заявника відсутні умови, передбачені п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону, у зв`язку із чим позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
03 вересня 2018 року Головним управлінням ДМС України в Одеській області на підставі рішення ДМС України №308-18 від 17.08.2018 року, на ім`я ОСОБА_1 складено повідомлення №653 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.12, т.2 а.с.13), в якому, зокрема зазначено, що: подана заявником історія переслідування не відповідає критеріям міжнародного захисту та отримана від заявника інформація щодо його переслідування має низку суперечностей, які суттєво вплинули на прийняття рішення за поданою заявою.
У вказаному повідомленні також зазначено, що відповідно до ст.12 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту позивач має право оскаржити рішення, звернувшись до суду в п`ятиденний термін з дня отримання повідомлення.
Позивач отримав вказане письмове повідомлення 23.11.2018 року, що підтверджується його розпискою на даному повідомленні.
Не погодившись з рішенням Державної міграційної служби України №308-18 від 17.08.2018 року, позивач 30.11.2018 року звернувся до суду з даною позовною заявою.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємозв`язок їх у сукупності, суд зазначає наступне.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
Особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.
Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.
Суд вважає необхідним зазначити, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Згідно абз.5 ч.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Згідно з ч.7 ст.7 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Практичні рекомендації Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку, видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, визначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.
Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Крім того, Директива Ради Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.
Водночас, як вже зазначалось судом, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19.06.2016 року у справі №815/1867/16, в тому числі, зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в частині визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки, як зазначив суд, надаючи оцінку рішення ДМС України про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та висновку ГУ ДМС України в Одеській області від 02.02.2016 року № 2013OD0305, на підставі якого прийнято оскаржуване рішення відповідача, суд вважає правомірним висновок по справі в частині, щодо відсутності об`єктивних підстав вважати позивача особою, що покинула країну походження з причин побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, зважаючи на викладене, та оскільки вказані обставини вже були встановлені рішенням суду в іншій адміністративній справі, вони не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.
При цьому, суд зазначає, під час анкетування і співбесід з позивачем, проведених на виконання рішення суду від 19.06.2016 року у справі №815/1867/16, з боку позивача додатково не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною неможливості повернення до Сирії та обґрунтованих пояснень позивач не навів.
Щодо проблематики переслідувань позивача, суд звертає увагу на те, що позивач зазначав, що він ніколи не брав участь в діяльності політичних партій та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної чи до соціальної групи.
Отже, докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані до ГУ ДМС України в Одеській області при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно з ч. 1 ст.5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Частиною 2 вказаної статті визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
При розгляді даної справи суд враховує те, що позивач прибув в Україну легально ще у 2006 році на підставі паспортного документу та оформленої студентської візи до України, термін дії якої закінчився, і з 2011 року позивач перебував на території України нелегально, однак вперше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся лише 10.04.2012 року, тобто, після закінчення терміну легального перебування на території України.
Суд звертає увагу на те, що збройний конфлікт у Сирії розпочався у березні 2011 року, а із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся лише 10.04.2012 року вперше та 17.09.2013 року вдруге.
Таким чином, суд доходить висновку, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому, мотив звернення із даною заявою може бути іншим.
Тому, враховуючи те, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, суд приходить до висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.
Факт досить тривалого зволікання із першим та другим зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дані звернення до ГУ ДМС України в Одеській області із заявами про набуття міжнародного захисту обумовлено лише потребою у легалізації на території України.
Зазначена позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом повністю узгоджується із позицією Верховного Суду, зокрема, висловленою у постанові від 14.03.2018 року по справі №820/1502/17.
Так, Верховний суд зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому, мотив звернення із даною заявою може бути іншим.
Відповідно до ч.5 ст.13 Закону України Про судоустрій та статус суддів висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Згідно з ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Тому, враховуючи викладе та те, що дата першого звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, а також, враховуючи, що таке звернення подано позивачем, після закінчення терміну його легального перебування на території України, та майже через рік від дати початку збройного конфлікту у Сирії, в той час коли позивач перебував весь цей час на території України, суд дійшов висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.
Також, надаючи оцінку доводам позивача в обґрунтування заявлених вимог, суд зазначає, що звертаючись із заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту перший та другий раз, позивач зазначає у якості причин неможливості повернення до Сирії те, що він є військовозобов`язаним та буде рекрутованим до лав армії.
Відповідно до п. 170 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, в деяких випадках необхідність нести військову службу може бути єдиною причиною для подання клопотання про надання статусу біженця, наприклад, якщо особа може довести, що несення військової служби вимагає його участі у військових діях, що суперечать його політичним, релігійним або моральним переконанням чи обґрунтованим міркуванням совісті. Якщо тип військової акції, в якій особа не бажає приймати участь засуджується міжнародним співтовариством, як такий що суперечить елементарним правилам людської поведінки, кара, яка передбачена за дезертирство чи ухилення від призову, може з урахуванням усіх інших вимог визначення бути розцінена як переслідування.
Згідно з п. 167 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації об`єднаних націй у справах біженців (відповідно до Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосується статусу біженця) дезертирство, завжди і у всіх країнах, обов`язкова чи не обов`язкова служба - розглядається як кримінальний злочин. Покарання відрізняється в залежності від країни, і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування.
Побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або ухиляння від призову самі по собі - не являються за визначенням обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань.
Отже, обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позиція суду узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 14 березня 2018 року у справі №820/1502/17 (адміністративне провадження №К/9901/2164/17), які відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, статті 13 Закону №1402-VIII є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Суд також зазначає, що позивач під час розгляду його заяви не зміг навести об`єктивних фактів або підтверджень щодо ситуації власного примусового вербування до збройних сил. Під час проведення протоколу співбесіди від 01.06.2017 року він зазначив, що на його адресу проживання (м. Ідліб) надходили повістки, але начебто, перестали надходити з 2013 року. Зі слів позивача, його рідні проживали в Туреччині у період 2011-2013 років, родинний дім був зруйнований відповідно до заяви від 17.09.2013 року.
Також, позивач зазначав, що не підтримував жодних зв`язків із його рідними у період 2011-2013 років.
Таким чином, є не зрозумілим те, яким чином позивачу стало відомо про надходження повісток щодо служби в сирійській армії.
Крім того, згідно з протоколом співбесіди від 05.06.2018 року, наразі на Батьківщині позивача ніхто не розшукує, та повістки щодо необхідності служби в сирійській армії не надходять. Як спостерігається з матеріалів особової справи позивача, його брати залишаються проживати на території Сирії, та їм наразі не погрожує примусове рекрутування до лав збройних сил.
Суд зазначає, що підставою для подачі клопотань щодо набуття статусу біженця у зв`язку з ухиленням від строкової військової служби може слугувати наявність у особи певних обґрунтованих релігійних, моральних або політичних поглядів, відповідно до яких особа не бажає брати участь у військових діях.
Як спостерігається з матеріалів особової справи позивача, він не навів жодних тверджень або доказів, що вказують на наявність у нього релігійних, політичних або моральних поглядів, відповідно до яких він не бажає проходити строкову військову службу.
Також, позивач не надав ані відповідачу, ані до суду доказів того, що стосовно нього було застосовано фізичне насилля чи погрози за ознаками приналежності до християнського віросповідання.
Зважаючи на викладене, суд погоджується із висновками міграційного органу, та вважає безпідставними побоювання позивача стосовно можливого примусового рекрутування його до лав збройних сил Сирії, оскільки:
- позивач не навів жодних конкретних фактів або підтверджень щодо ситуації власного вербування до лав збройних сил Сирії,
- в ході проведених протоколів співбесіди позивачем не було вказано та підтверджено наявність у нього поглядів або релігійних переконань, що могли б розглядатися як підстава для звільнення від проходження строкової військової служби,
- існує офіційне уникнення рекрутування для служби у збройних силах Сирії, та зазначене право, у тому числі, розповсюджується на позивача.
Також, суд зазначає, що як під час розгляду першого, так і під час розгляду другого його звернення, причинами звернення до міграційної служби позивач зазначає те, що хоче легально знаходитись на території України. Тому, суд приходить до висновку, що твердження позивача щодо існування небезпеки, яка йому загрожує, у разі повернення до Сирії, є безпідставними, оскільки позивач звернувся до органу міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації на території України, але ця умова не відповідає критеріям поняття «біженець».
На вказану обставину також може вказувати й факт наміру позивача одружитися з громадянкою Вірменії, що було відображено у протоколах співбесід під час повторного розгляду його заяви.
Враховуючи зазначене, вбачається, що звернення заявника до територіального підрозділу ДМС обумовлене не потребою в міжнародному захисті, а бажанням легалізуватися на території України задля легального потрапляння до Туреччини, звідки позивач має намір потрапити до Сирії, на що прямо вказував позивач під час проведення з ним протоколу співбесід під час повторного розгляду його заяви.
Тобто, вказане також додатково свідчить про те, що твердження позивача щодо існування небезпеки, яка йому загрожує, у разі повернення до Сирії, є безпідставними.
Крім того, при розгляді даної справи, суд враховує, що позивачем до міграційної служби було неодноразово надано суперечливі дані, зокрема, щодо наступного:
- при анкетуванні 17.09.2013 року позивач зазначив, що не може повернутись до Сирії через складну ситуацію в країни, під час співбесіди 01.06.2017 року зазначив, що через вербування його до лав армії та через опозиційні погляди, в той же час, при подальших співбесідах він зазначає, що бажає отримати захист з метою повернення через Туреччину на територію Сирії;
- у відповідності до протоколу співбесіди від 11.03.2014 року, родичі заявника з листопада 2011 року знаходяться на території Туреччини, в той час як під час проведення співбесіди від 01.06.2017 року, позивач вказує, що його рідні повернулись до Сирії у 2013 році, коли з м. Ідліб (Ханшихон) вивели державні війська.
- під час співбесіди від 01.06.2017 року позивач вказує, що звернення відбулось відразу після відрахування, закінчення терміну легального перебування на території України та початку конфлікту в Сирії у 2011 році, що стало причиною неможливості продовження паспортного документу, однак, згідно з протоколом співбесіди від 25.05.2012 року, позивач з 2011 року до моменту звернення 10.04.2012 року знаходився нелегально на території України.
Вказані суперечності в даних, наданих позивачем про обставини, які слугували підставою для звернення за міжнародним захистом, є також свідченням зловживання з боку позивача.
Отже, суд погоджується із доводами відповідача, що твердження заявника з приводу можливого переслідування у випадку повернення до країни громадянської належності містять низку значних розбіжностей та суперечностей, які позивач не зміг належним чином пояснити та обґрунтувати, що суттєво знижує рівень довіри до заяви позивача та свідчить про зловживання з боку заявника процедурою набуття міжнародного захисту.
Крім того, при розгляді даної справи суд враховує, що під час другого звернення заявника до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, заявником було приховано факт отримання нового паспортного документу громадянина Сирії у 2013 року в консульстві Сирії, який позивач пояснив тим, що вказаний паспортний документ, у разі його надання до органу міграційної служби, міг бути зіпсований працівниками міграційної служби.
На думку суду, факт отримання паспортного документу громадянина Сирії позивачем році свідчить про те, що заявник продовжує користуватися захистом країни походження, має бажання та можливість користуватися подібним захистом, не має обґрунтованих причин для відмови у користуванні подібним захистом. Зазначене свідчить про відсутність обґрунтованих загроз для життя чи свободи позивача у випадку його повернення до країни проживання та додатково підтверджує відсутність будь-яких зобов`язань особи перед власною державою.
Водночас, відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Заявлена позивачем у його заяві, під час анкетування та співбесіди інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків в Сирії його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.
Також, позивачем взагалі не надано доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що він змушений був прибути до України або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, у матеріалах справи відсутні.
Таким чином, суд вважає, що знайшли своє підтвердження під час розгляду справи висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факту переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.
Зазначене свідчить про те, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він зазначає, щоб залишитись в Україні не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для тимчасової легалізації, оскільки він бажає стабільно жити в Україні, соціально інтегруватись. Такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу особи, що потребує додаткового захисту, що суд оцінює як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача.
Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).
Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін не бажає відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою внаслідок таких побоювань. Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. В будь якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
Суд враховує при розгляді даної справи, що 05.06.2018 року позивачем під час співбесіди вказано, що йому потрібно їхати додому, та що він планує їхати до Туреччини, оскільки Сирійські території, які межують з Туреччиною є більш-менш безпечними, та поблизу кордону спостерігається спокійна ситуація. Як зазначив позивач, з Туреччини він планує потрапити до Сирії, та планує забрати родину та перевезти їх до Туреччини. Позивач зазначив, що йому не важливо чи він отримає захист чи довідку про тимчасове проживання, оскільки йому потрібен документ, щоб поїхати додому, оскільки тепер він є старшим братом та йому потрібно їхати до родини. Як зазначив позивач, його рідні не можуть виїхати на постійне проживання до інших країн, оскільки матір, молодшого брата та сестру Раму нікому отримувати, та вони чекають, коли позивач приїде до Сирії для того, щоб разом з ними проживати або в Сирії на кордоні з Туреччиною, або в Туреччині, де є безпечніше.
Таким чином, з огляду на викладене у сукупності, суд погоджується із твердженнями відповідача та вважає, що аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в Сирії, а також підстав для виїзду з Сирії, наміру туди повернутись, дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через ймовірні індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими та необґрунтованими, недоведеними, останнім не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за релігійними ознаками, та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Причини, які позивач назвав, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими ймовірними побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.
Відповідно до п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
Суд погоджується з висновком відповідача, що аналізом матеріалів особової справи позивача неможливо обґрунтувати причину звернення позивача з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки ні під час перебування в Сирії, ні перебуваючи поза її межами, позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Отже, за відсутністю підстав та з урахуванням розбіжностей в інформації, наданої позивачем, дане звернення є зловживанням процедурою з метою легалізації на території України. Однак, ця умова не відповідає критеріям поняття біженець, а підпадає під поняття мігрант, у зв`язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.
Суд вважає, що приймаючи оскаржуване рішення, відповідач проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід, а також врахував поточну та актуальну інформацію по ситуації в Сирії, й спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в разі повернення позивача.
Відповідачем надано належну оцінку інформації по країні походження позивача, ситуацію із дотриманнями прав людини та можливість стати жертвою переслідувань через небажання проходити військову службу у лавах урядової армії під час громадянської війни у Сирії.
Таким чином, з огляду на вищевикладене, враховуючи встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 року № 308-18, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято Державною міграційною службою України на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.
Наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає наступне.
Відповідно до п.23 ч.1 ст.4 похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Отже, оскільки судом встановлено правомірність прийняття Державною міграційною службою України спірного рішення від 17.08.2018 року № 308-18, і відмовлено позивачу у задоволенні позовної заяви в частині визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 року № 308-18, то похідна позовна вимога позивача про зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, також не підлягає задоволенню.
При цьому, судом не береться до уваги при розгляді даної справи постанова Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі №815/1000/17, оскільки в межах розгляду даної справи підлягали з`ясуванню конкретні обставини, які є відмінні, від тих, що були предметом розгляду у справі №815/1000/17, та зважаючи, також, на обставини, які позивачем зазначаються щодо повернення до Сирії.
Решта доводів позивача та його представника висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно зі ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, з огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 року № 308-18, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та про зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - не підлягають задоволенню.
10.04.2019 року судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення суду та зазначено, що повний текст рішення суду буде виготовлено у строк, визначений ч.3 ст.243 КАС України.
Згідно з приписами ч.3 ст.243 КАС України залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.
Згідно з ч.1 ст.120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ч.6 ст.120 КАС України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.
Таким чином, з урахуванням наведених приписів ч.1, ч.6 ст.120 КАС України, останнім днем для складання рішення суду у повному обсязі по вказаній справі є 22.04.2019 року.
Керуючись ст.ст. 2, 9, 71, 72, 76, 77, 78, 90, 120, 139, 193, 241-246, 255, 295 КАС України, суд,-
ВИРІШИВ:
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 22.04.2019 року.

Суддя О.М. Соколенко

.