Справа № 805/1713/15-а
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року справа №805/1713/15-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Сіваченко І.В., Ястребової Л.В. , секретар судового засідання Верховецька Г.О., за участю представника Головного Управління Пенсійного фонду України в Донецькій області ОСОБА_1, розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2015 року (повний текст складено 30 червня 2015 в м. Словянськ ) у справі № 805/1713/15-а (суддя І інстанції Дмитрієв В.С.) за ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька, Головного Управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

06 травня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька, Головного Управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання бездіяльності Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька щодо невиплати заробітної плати протиправною, визнання бездіяльності Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька щодо несплати своєчасно та в повному обсязі єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за листопад 2014 року за застраховану особу протиправною, визнати бездіяльність Головного Управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо фінансування та виплату інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду, контролю за цільовим використанням коштів фонду, складання зведених бухгалтерських звітів та балансів і незабезпечення своєчасного їх подання відповідним органам протиправною, зобовязання відповідачів негайно сплатити нараховану та несплачену заробітну плату за листопад 2014, зобовязати відповідачів сплатити заробітну плату за жовтень 2014, грудень 2014 квітень 2015, зобовязати відповідачів сплатити з урахуванням інфляції, індексації заробітної плати за жовтень 2014 квітень 2015, зобовязати відповідачів сплатити єдиний внесок за листопад 2014, нарахувати та сплатити єдиний внесок за грудень 2014 по квітень 2015 та подати звітність до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку, встановленими центральним органом виконавчої влади.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач проходив державну службу з жовтня 2013 по листопад 2014 на посаді головного спеціаліста юрисконсульта Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька. При звільненні 28.11.2014 був позбавлений права на оплату праці. Бездіяльність Головного Управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призвела до того, що кошти які повинні були перераховані на заробітну плату працівникам Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька не сплачені.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2015 року у справі № 805/1713/15-а позов задоволено частково. Зобовязано Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька виплатити ОСОБА_2 недотриману заробітну плату за жовтень-листопад 2014 року. Зобовязано Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька нарахувати та виплатити ОСОБА_2 компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати за жовтень-листопад 2014 року. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ст. 33 Закону України "Про державну службу" оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.

Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

На підставі вищевказаного суд першої інстанції дійшов до висновку, що Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька не доведено факту виплати у повному обсязі заробітної плати позивачу за жовтень-листопад 2014 року.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що постанова суду першої інстанції є необґрунтованою, винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим підлягає скасуванню та просив прийняти нове рішення, яким скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги апелянт посилається на те, що він проходив державну службу з жовтня 2013 по листопад 2014 на посаді головного спеціаліста - юрисконсульта Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька. При звільненні 28.11.2014 був позбавлений права на оплату праці. Згідно до ст. 43. Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Також апелянт зазначив, що суд першої інстанції не взяв до уваги що, згідно довідки від 04.02.2014р. № 1438-007036 про взяття на облік особи яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції ОСОБА_2 (Позивач) перебуває у Волноваському районі Донецької області с. Благовіщенка вул. Мічуріна б. 50. Згідно з ч.І ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2015 р. у справі № 805/1713/15-а - задовольнити частково. Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2015 р. у справі № 805/1713/15-а- скасовано. Прийнято нову постанову про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

Постановою Верховного Суду від 03 серпня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 - задоволено частково. Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При цьому Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції не встановив чи нове місце розташування УПФУ в Ленінському районі м. Донецька (згідно інформації на офіційному сайті Міністерства юстиції України) за адресою: Донецьк область, м. Костянтинівка, вул. Ціолковського, 25 контролюється українською владою, чи було поновлено функціонування зазначеного територіального управління, чи було затверджено кошторис та чи було закладено кошти для виплати заробітних плат.

В звязку з зазначеним суд, на виконання постанови Верховного Суду від 03 серпня 2018 року, зробив запити до Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області, Пенсійного фонду України чи було поновлено функціонування Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька, чи було затверджено кошторис та чи було закладено кошти для виплати заробітних плат.

В судовому засіданні представник Головного Управління Пенсійного фонду України в Донецькій області заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Позивачем надано суду заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла наступного висновку.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що 23 жовтня 2013 року ОСОБА_2 призначений на посаду головного спеціаліста-юрисконсульта УПФУ в Ленінському районі м. Донецька за результатами конкурсу.

28 листопада 2014 року позивача звільнено з посади за згодою сторін.

За інформацією, яка розміщена на офіційному сайті Міністерства юстиції України, місце знаходження Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька () за адресою: Донецька область, м. Костянтинівна, вул. Ціолковського, 25.

Як вбачається з розрахункового листа за жовтень та листопад 2014 року ОСОБА_2 було нарахована заробітна плата ( т.1 а.с.31).

За інформацією, яка розміщена на офіційному сайті Міністерства юстиції України, місцезнаходження Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька () за адресою: Донецька область, м. Костянтинівна, вул. Ціолковського, 25.

Згідно відповіді Пенсійного фонду України від 02.01.2019 року за № 28/06-10, на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремими підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків відкритих в органах Казначейства» видано Наказ № 11.11.2014 року № 113 «Про заходи щодо забезпечення реалізації постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 595». на виконання якого місцезнаходження управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька зареєстровано у ІНФОРМАЦІЯ_1. Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька фактично не функціонує, працівники, які перебувають в трудових відносинах з ним, відсутні, тому штатний розпис та кошторис не затверджувались, коштів на виплату заробітної плати не передбачалось (т.2 а.с.88-89).

Аналогічного змісту надана відповідь Головним Управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області від 22.03.2019 року за № 3398/07. Крім того, зазначено, що відповідно до Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого Постановою № 228 від 28 лютого 2002 року територіальне управління на кожний бюджетний рік за окремою бюджетною програмою складає кошторис видатків.

Розпорядник коштів відповідного рівня (головне управління) складає зведений кошторис Фонду області (п.11Положення №28-2). Далі зведений кошторис подається для подальшого затвердження головному розпоряднику коштів - Пенсійному фонду України.

Таким чином, складання кошторису видатків на утримання територіального управління також не входить до повноважень головного управління та розробляється безпосередньо територіальним управлінням (яким є управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька).

Органами Фонду області на 2014 бюджетний рік складений та затверджений кошторис відповідно до норм діючого Порядку.

Однак, проведення антитерористичної операції на території Донецької області, зокрема у м. Донецьку (відповідно до Указу Президента України від 14.04.2014 №405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від З квітня 2014 року «Про невідкладні заходи з подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України») та послідуюче перемішення до 1 грудня 2014 року бюджетних установ, підприємств та організацій в населені пункти на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі (вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014р. №595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» (далі - Постанова №595), якою регламентовано порядок функціонування переміщених установ, підприємств, організацій.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 №109 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014р. №595» пункт З постанови №595 доповнено новим реченням, згідно якого переміщення здійснюється лише тих бюджетних установ, підприємств та організацій, іцо у разі зміни місцезнаходження зможуть забезпечити провадження своєї діяльності.

На теперішній час, управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька тимчасово не здійснює свої функції. Означене територіальне управління не ліквідоване, не перебуває в стані припинення або реорганізації. Діяльність управління не здійснюється у звязку з відсутністю організаційних та технічних умов, необхідних для його функціонування. Посадові особи управління звільнені за власним бажанням. Керівний склад територіального управління на сьогодні - відсутній.

Головним управлінням постійно вживаються всі передбачені законодавством заходи щодо поновлення роботи управління, зокрема: щорічно лімітними довідками закладаються кошти на відновлення роботи територіальних управлінь, в т.ч. оплату праці управлінь, що перереєструвались з тимчасово непідконтрольної території.

У зв'язку з відсутністю умов функціонування управління не можливе, зокрема відсутності керівного складу територіальних управлінь складання та затвердження кошторису.

Головним управлінням з метою забезпечення погашення заборгованості із виплати заробітної плати працівникам Пенсійного фонду України в Донецькій області, які працювали в управліннях, розташованих на територіях тимчасово непідконтрольних українській владі в межах наданих повноважень проводиться систематична робота, зокрема:

- здійснено інвентаризацію сум заробітної плати по управліннях області. Шляхом узагальнення оперативної звітності за 11 місяців 2014 року, наданої територіальними управліннями, складено інформацію про чисельність працівників та суми не використаних асигнувань по коду бюджетної класифікації щодо розрахунків по заробітній платі і нарахувань на заробітну плату. Загальна сума асигнувань по коду бюджетної класифікації з заробітної плати складає 12080658,71 грн. по 1774 працівникам.

- проводиться системна робота щодо повідомлення колишніх працівників про необхідність звернення із заявою про виплату заборгованої заробітної плати та надання необхідних документів (з метою поновлення первинної бухгалтерської документації);

- розроблено заходи щодо відновлення функціонування інших переміщених управлінь та погашення заборгованості по заробітній платі колишнім працівникам управління (наказ головного управління від 05.03.2015 №37);

- утворена робоча група із розгляду та вирішенню питань по розрахунках із оплати праці та оформлення трудових відносин працівникам перереєстрованих управлінь відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 №595 (наказ головного управління від 30.09.20x5 №152).

З метою поновлення функціонування територіальних управлінь головним управлінням здійснюються системні заходи щодо підбору кадрів та призначення керівників переміщених установ, зокрема в управлінні в Ленінському районі м. Донецька а саме:

- систематично проводиться робота з працівниками, що знаходяться у соціальних відпустках, термін яких добігає кінця щодо необхідності (можливості) приступити до виконання службових обовязків (акти фіксації змісту телефонної розмови додаються) та пропозицією очолити управління.

- направлялись листи до Пенсійного фонду України з метою проведення конкурсу на зайняття вакантних посад керівників переміщених з тимчасово окупованої території управлінь (листи додаються);

- чергове проведення конкурсу на зайняття вакантних посад керівників переміщених з тимчасово окупованої території управлінь пройшло у січні 2019 року (наказ додається);

Враховуючи вищевикладене, головне управління відповідно до приписів Положення №28-2, здійснює всі функції щодо контролю, організації діяльності територіальних управлінь але не має прав переймати на себе функції та повноваження територіальних органів ( т.2 а.с.37-47).

Судом встановлено, що станом на час розгляду справи, управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька переміщено на територію яка підконтрольна українській владі, не ліквідоване, не перебуває в стані припинення або реорганізації. Діяльність управління не здійснюється у звязку з відсутністю організаційних та технічних умов, необхідних для його функціонування. Посадові особи управління звільнені за власним бажанням. Керівний склад територіального управління на сьогодні - відсутній.

Відповідно до Положення Про Пенсійний Фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 №280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообовязковому державному соціальному страхуванню.

Згідно Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду від 22.12.2014 №28-2, Управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах (далі управління Фонду) є територіальними органами Пенсійного фонду України.

Таким чином, Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька є органом державної влади, тому керівники та заступники керівників цього органу та їх апарату, інші державні службовці, на яких законами або іншими нормативними актами покладено здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій є посадовими особами у розумінні Закону України «Про державну службу».

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про державну службу» оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.

Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Ухвалою суду від 08 травня 2015 відповідачів зобовязано у разі заперечення проти позову надати всі матеріали, що були або мали бути взяті до уваги при вчинення дій, з приводу яких подано позов.

Ухвалою суду від 21 травня 2015 про витребування доказів зобовязано Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька надати до суду особову справу позивача, наказ про звільнення, про нарахування та виплату заробітної плати за жовтень-листопад 2014 року.

Ухвалою суду від 09 червня 2015 про зупинення провадження та витребування доказів зобовязано Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька надати до суду особову справу позивача, наказ про звільнення, про нарахування та виплату заробітної плати за жовтень-листопад 2014 року.

На час розгляду справи судом першої інстанції зазначені ухвали не виконані.

Відповідно до ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Положеннями ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За таких обставин, суд першої інстанції розглянув справу на підставі наявних доказів.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13.06.2007, зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

Частина третьою статті 22 Конституції України передбачає, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має права на заробітну плату не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до Європейської соціальної хартії від 03 травня 1996 року усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей, а також мають права у випадку звільнення.

Статтею 12 Конвенції про захист заробітної плати № 95 від 23 червня 1992 року, передбачено проведення остаточного розрахунку заробітної плати відповідно до національного законодавства, колективного договору, оплата повинна бути проведена в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Кодекс законів про працю України визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці»(далі - Закон №108/95-ВР) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

За приписами статті 4 Закону №108/95-ВР джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності. Для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, - це кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел.

Відповідно до статті 33 Закону України 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу» встановлено, що джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України. Умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Статтею 98 Кодексу законів про працю України визначено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Виходячи із цих норм, колегія суддів зазначає, що це обов'язок підприємства, установи, організації, провести розрахунок з працівником у день звільнення.

Судом встановлено, що заяви від управляння ПФ у Ленінському районі м. Донецька і до ГУПФУ в Донецькій області на фінансування витрат на утримання апарату відсутні, оскільки в результаті захоплення приміщення головного управління за основною юридичною адресою у м. Донецьку було втрачено все майно, матеріальні - технічні та програмні засоби, документація та звітність. Судом першої інстанції вживались заходи для витребування у відповідача доказів, але відповіді на ухвали суду не надійшли. Окрім того, відповідно до частини другої статті 77 КАС України, саме на відповідача - суб'єкта владних повноважень покладається обов'язок доказування правомірності свого рішення.

Необґрунтованими є посилання відповідача на те, що виплата заробітної плати без поновлення функціонування управління та затвердження кошторису видатків є протиправною, з посиланням на пункти 3,4 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 595 від 7 листопада 2014 року (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), на статтю 73 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та на статтю 116 Бюджетного кодексу України. Управління Пенсійного фонду України у Ленінському районі м. Донецька здійснило перереєстрацію свого місцезнаходження за новою адресою: Донецька область, м. Костянтинівна, вул. Ціолковського, 25, що було підтверджено,крім іншого, листами Пенсійного фонду України, та Головним Управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області, позивачу була нарахована заробітна плата, відповідно до затвердженого кошторису на 2014 рік.

У пункті 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Кечко проти України» зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Виходячи з правової позиції, наведеної в постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 31701325), та висловленої Європейським судом з прав людини в рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України», право позивачів на визначену законом заробітну плату підлягає реалізації і захисту незважаючи на те, що законами про Державний бюджет України видатків на ці потреби не було передбачено.

З урахуванням наявних доказів суд першої інстанції дійшов висновку, що Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька не доведено факту виплати у повному обсязі заробітної плати позивачу за жовтень-листопад 2014 року. Згідно з розрахункового листа за жовтень та листопад 2014 року позивачу не виплачено 4045,24 грн.

Зазначені обставини не спростовані і Головним Управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області а тому суд першої інстанції правомірно вирішив зобовязати управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька виплатити ОСОБА_2 недотриману заробітну плату за жовтень-листопад 2014 року.

Колегія суддів зазначає, що в цій частині рішення суду першої інстанції слід доповнити, зазначивши розмір не отриманої заробітної плати 4045,24 грн.

Вищезазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 26.09.2018 року у справі № 805/2121/15-а

Аналізуючи норми законодавства суд першої інстанції дійшов до висновку, що особи, які проходять державну службу, отримують заробітну плату з Державного бюджету України відповідно до спеціальних нормативно-правових актів, тому до спірних правовідносин не можна застосовувати положення ст. 117 Кодексу законів про працю України.

З зазначеним висновком суду першої інстанції не погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Приймаючи рішення по часткове задоволенні позовних вимог, судом апеляційної інстанції приймає до уваги такі обставини: розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постановах від 27 квітня 2016 року по справі № 6-113цс16, від 15 вересня 2015 року по справі № 21-1765а15, яка є обов'язковою для всіх судів України.

У відповідності до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі по тексту - Порядок № 100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

За приписами п.3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

У відповідності до п.5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з п.8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Зі змісту наведених норм вбачається, що на користь працівника, щодо якого мала місце несвоєчасність розрахунку при звільненні, підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виходячи з кількості робочих днів протягом періоду такої затримки.

Згідно наявних в матеріалах справи табуляграм, заробітна плата позивача за останні 2 місяці перед звільненням вересень 2014 року та жовтень 2014 року - становить 5727,17 гривень (2786,46 грн. - за вересень 2014 року та 2958,71грн. - за жовтень 2014 року). За вказані місяці позивачем відпрацьовано 35 днів, а відтак середньоденна заробітна плата складає 163,63 грн. ( 5727,17: 35).

Враховуючи позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 27 квітня 2016 року по справі № 6-113цс16, суд апеляційної інстанції вважає за можливе застосувати принцип співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку.

Оскільки позивач звільнився 28 листопада 2014 року, а рішення суду по даній справі постановлено 30 червня 2015 року, з урахуванням розпоряджень Кабінету Міністрів України від 21.11.2013 року № 920-р «Про перенесення робочих днів у 2014 році», від 12.11.2014 року № 1084-р «Про перенесення робочих днів у 2015 році», Указу Президента України від 14.10.2014 р. № 806/2014 «Про день захисника України» кількість днів затримки розрахунку при звільненні (кількість робочих днів за період з 29.11.2014 року по 30 червня 2016 року) становить 143 робочих дня, враховуючи принцип справедливості та співмірності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що стягненню підлягають кошти в сумі 23 399,04 гривень.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 04 квітня 2018 року по справі № 524/1714/16-а.

Щодо позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно ст. 2 цього Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед іншого, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині щодо виплати заборгованості по заробітній платі.

Колегія суддів зазначає, що стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку носить разовий характер, а тому за приписами ст.ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» не є тим доходом який підлягає компенсації.

Щодо позовних вимог про визнання бездіяльності та зобовязання сплатити єдиний внесок за листопад 2014, нарахувати та сплатити єдиний внесок за грудень 2014 по квітень 2015 та подати звітність до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку, встановленими центральним органом виконавчої влади суд зазначає. У судовому засіданні не встановлено обставин, як б свідчили, що Управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька не перераховано єдиний внесок та не надано відповідної звітності, тому у задоволенні позову в цій частині відмовлено.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідача зобовязано сплатити заборгованість та стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку з відрахуванням обовязкових платежів.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач не проходив службу у Головному Управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області, тому позовні вимоги в цій частині не ґрунтуються на нормах матеріального права та спростовуються наявними у справі доказами.

Судом апеляційної інстанції не встановлено бездіяльності Головним Управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо контролю, організації діяльності територіальних управлінь, поновлення роботи управління, зокрема лімітними довідками закладаються кошти на відновлення роботи територіальних управлінь, в т.ч. оплату праці управлінь, що перереєструвались з тимчасово непідконтрольної території, забезпечення погашення заборгованості із виплати заробітної плати працівникам Пенсійного фонду України в Донецькій області, які працювали в управліннях, розташованих на територіях тимчасово непідконтрольних українській владі в межах наданих повноважень.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміни постанову суду першої інстанції. Абзац другий резолютивної частини постанови доповнити цифрами та словами 4045,24 грн. з відрахуванням обовязкових платежів. Доповнити резолютивну частину постанови абзацом четвертим наступного змісту: Стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька на користь ОСОБА_2 Володимировича Миколайовича середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 23 399. 04 грн. з відрахуванням обовязкових платежів.

Відповідно до пп.3 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Суд вважає, що судом першої інстанції при постановленні ухвали порушено норми матеріального права, які призвели до неправильного вирішення питання, що є підставою часткового задоволення апеляційної скарги, зміни постанови суду першої інстанції.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2015 року у справі № 805/1713/15-а задовольнити частково.

Змінити постанову Донецького окружного адміністративного суду від 30 червня 2015 року у справі № 805/1713/15-а.

Абзац другий резолютивної частини постанови доповнити цифрами та словами 4045,24 грн. ( чотири тисячі сорок пять грн.. 24 коп. ) з відрахуванням обовязкових платежів.

Доповнити резолютивну частину постанови абзацом четвертим наступного змісту: Стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Донецька на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 23 399, 04 грн. ( двадцять три тисячі триста девяносто девять грн. 04 коп.) з відрахуванням обовязкових платежів.

Абзац четвертий вважати абзацом пятим.

В решті постанову суду залишити без змін.

Повне судове рішення складено 19 квітня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий А.А. Блохін

Судді І.В.Сіваченко

ОСОБА_3