Справа № 813/270/18
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2019-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/1677/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Большакової О.О., Макарика В.Я.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року, ухвалене суддею Лунь З.І. у м. Львові о 10:04, повний текст якого складений 26 грудня 2018 року, у справі № 813/270/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов"язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

18 січня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідачів Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Головного управління Національної поліції у Львівській області, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ №1104 о/с від 12 грудня 2017 року «Про звільнення», яким ОСОБА_1 звільнено з посади старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області з 07 листопада 2015 року;

-поновити на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції патрульної поліції Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області відповідно до п.9 Розділу XI «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Національну поліцію» шляхом переміщення, оскільки вона є тотожною тій посаді, яку обіймав позивач на момент незаконного звільнення з 13 грудня 2017 року;

-стягнути з ГУ МВС України у Львівській області середньомісячне грошове забезпечення відповідно до встановленого грошового забезпечення поліцейських Національної поліції за час вимушеного прогулу в межах грошового забезпечення діючого працівника поліції, яка є тотожною посаді у відповідності до вислуги років, військовому званню тощо.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2017 року через чергове незаконне звільнення вдруге поновлено на посаді старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Залізничного районного відділу ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області. Після пред»явлення виконавчого листа до виконання, наказом ГУ МВС України у Львівській області №1103 о/с «Про виконання судового рішення» ОСОБА_1 поновлено на посаді. Водночас, з отриманого 22 грудня 2017 року від ГУ НП у Львівській області наказу ГУ МВС України №1104 о/с від 12 грудня 2017 року позивачу стало відомо, що одночасно в день поновлення на службі його звільнено зі служби відповідно до п.64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС. Позивач вважає наказ №1104 о/с від 12 грудня 2017 року «Про звільнення» незаконним та зазначає, що на день звільнення спірні правовідносини вже регулювались Законом україни «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII, а тому відповідачем в порушенням вимог п.9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» винесено оскаржуваний наказ про звільнення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що Закон України Про Національну поліцію опублікований 06.08.2015 в газеті Голос України, відповідно, 3-х місячний термін з дня опублікування закінчився 06 листопада 2015 року. Відтак, позивач був попереджений про наступне вивільнення в силу Закону.

Аналіз правових норм, що містяться в п.п. 9 і 10 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про Національну поліцію та в підпункті г пункту 64 Положення №114, зумовлює висновок суду про те, що питання стосовно подальшого проходження служби діючими співробітниками міліції підлягало вирішенню до 06.11.2015 включно (упродовж трьох місяців з моменту попередження про наступне вивільнення). Вказані норми містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: відмова працівника міліції від проходження служби в поліції; неприйняття на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; відсутність можливості подальшого використання на службі.

Однією з необхідних умов для прийняття працівника міліції на службу в поліцію слугувало висловлення ним відповідного бажання про це і лише в разі відмови від проходження служби в поліції такий працівник міліції підлягає звільненню зі служби в органах внутрішніх справ на підставі підпункту г п.64 Положення №114, через скорочення штатів. Працівник міліції міг бути прийнятий на службу в поліцію у тримісячний строк з дня опублікування Закону України Про Національну поліцію, тобто з 06.08.2015 до 06.11.2015.

Судом встановлено, що позивачем не було виявлено бажання щодо переходу на службу в поліцію. Зазначене підтверджується тим, що ОСОБА_1 не звертався до відповідачів з відповідними заявами у період з 06.08-2015- 30.11.2015.

Суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 був звільнений з органів МВС на підставі, в порядку та в межах повноважень, визначених Законом, та не був переведений до органів Національної поліції, відтак відсутні підстави як для його поновлення і в органах МВС, і в органах Національної поліції.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі позивач не погоджується із висновками суду про те, що неподання рапорту (заяви) про бажання проходити службу в поліції свідчить про те, що ним не виявлено бажання щодо перехожу на службу в поліцію.

Водночас, покликаючись на вимоги роздіду ІХ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про національну поліцію», відповідно до яких, зокрема, підставою для звільнення з ОВС через скорочення штатів є неприйняття на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, зазначає, що при прийнятті оскаржуваного наказу №1104 о/с від 12.12.2017 процедури звільнення не було дотримано, а саме не попереджено про наступне вивільнення та не повідомлено про це державну службу зайнятості, не запропоновано жодної посади в органах поліції. Крім того, зауважує, що відсутність відмови від проходження служби в поліції свідчить про бажання проходити службу в поліції шляхом переміщення, а не шляхом нового прийняття чи проходження конкурсу на посади.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідачів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Правовий порядок в Україні за визначенням ст. 19 Конституції України ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно - технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України). Кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Загальні правові засади і гарантії здійснення громадянами України свого конституційного права на працю визначає Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2017 року у справі №813/2443/17 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 21.06.2017 № 1064 о/с про звільнення майора міліції ОСОБА_1 з посади старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Залізничного районного відділу ЛМУ ГУМВС України у Львівській області. Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Залізничного районного відділу ЛМУ ГУМВС України у Львівській області з 07.11.2015. Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 10288,62 грн за виключенням податків та інших обов'язкових платежів. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Залізничного районного відділу ЛМУ ГУМВС України у Львівській області та стягнення грошового забезпечення за один місяць в сумі 2483,49 грн за виключенням податків та інших обов'язкових платежів звернено до негайного виконання.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а вказану постанову Львівського окружного адміністративного суду без змін.

На виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 24.10.2017 у справі № 813/2443/17 наказом Головним управлінням МВС України у Львівській області № 1103 о/с від 12.12.2017 ОСОБА_1 поновлено на посаді старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Залізничного районного відділу ЛМУ ГУМВС України у Львівській області з 07.11.2015.

12 грудня 2017 року Головним управлінням МВС України у Львівській області прийнято наказ №1104 о/с, яким відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено зі служби в органах внутрішніх справ у запас Збройних Сил за п. 64 г (через скорочення штатів) старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Залізничного районного відділу ЛМУ ГУМВС України у Львівській області з 07.11.2015.

Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні при звільненні зі служби становила 19 років 00 місяців 22 дні.

Позивач, вважаючи наказ Головного управління МВС України у Львівській області № 1104 о/с від 12.12.2017 протиправним, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позивач у встановлений законом строк не скористався своїм правом та не надав згоду на проходження служби в Національній поліції, його звільнення зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів є правомірним.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 18 Закону України від 20 грудня 1990 року № 565-XII «Про міліцію» (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114).

За змістом пункту 64 «г» Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

02 липня 2015 року прийнято Закон України № 580-VIІI «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIІI).

Відповідно до пункту 1 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIІI останній набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Закон № 580-VIІI опубліковано в газеті «Голос України» 06 серпня 2015 року, відтак, він набрав чинності 07 листопада 2015 року, а пункти 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17- 18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону набрали чинності 07 серпня 2015 року.

Пунктом 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIІI передбачено, з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Тобто, зазначена норма закону поширює свою дію на працівників міліції (осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на час набрання нею чинності працювали в органах МВС та обіймали певні посади.

Пунктами 9, 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №580-VIІI передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону, можуть були прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції. Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або неприйняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

За такого правового регулювання, позивач не може вважатися попередженим про можливе майбутнє звільнення в силу Закону України № 580-VIІI, оскільки позивача поновлено на роботі згідно з постановою Львівського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2017 року у справі №813/2443/17, а відповідачем прийнятий відповідний наказ про поновлення лише 12 грудня 2017 року, тобто після спливу тримісячного строку, коли позивач міг були прийнятим на службу до поліції. Тією ж датою відповідачем прийнято оскаржуваний наказ про звільнення позивача.

Отже, суд першої інстанції дійшов до необґрунтованого висновку про наявність у позивача можливості реалізувати передбачене Законом України № 580-VIІI право на подання рапорту про прийняття на службу до поліції.

Враховуючи, що позивач не вважається таким, що відмовився від проходження служби в поліції, та/або не прийнятим на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення в розумінні пункту 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 580-VIІI, колегія суддів вважає звільнення позивача незаконним.

З урахуванням приписів пунктів 9-10 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VІІІ та підпункту "г" пункту 64 Положення працівник міліції міг бути звільнений зі служби в органах внутрішніх справи через скорочення штатів виключно у разі відмови від проходження служби в поліції та/або неприйняття на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, за умови відсутності можливості подальшого використання на службі.

Також, відповідно до наведених норм Закону №580-VІІІ працівник міліції міг бути прийнятий на службу до поліції, за умови його відповідності вимогам до поліцейських, або шляхом видання наказу про призначення за його згодою, або за результатами проходження конкурсу.

Колегія суддів приходить до висновку, що в першому випадку формою волевиявлення особи слугує надання згоди на призначення на посаду. При цьому, наданню згоди повинна була передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, тобто ініціатива керівництва, оскільки згода особи, по своїй суті, є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком такої згоди є призначення особи на посаду у відповідності до узгодженої пропозиції. Отже, особа, попереджена про звільнення внаслідок скорочення штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва.

Така ініціатива є обов'язковою, оскільки без неї не може бути встановлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі відповідно до підпункту "г" пункту 64 Положення.

Що стосується другого з наведених вище випадків, то необхідна ініціатива особи щодо участі в конкурсі. Спосіб виявлення такої ініціативи визначається порядком проведення конкурсу та може мати форму письмової заяви (рапорту).

Таким чином, лише в разі, якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття посад, виникають підстави для застосування пункту 10 розділу XI Закону №580-VІІІ і звільнення особи за скороченням штатів.

Слід зауважити, що Верховний Суд України в постанові від 28.10.2014 у справі №21-484а14 сформулював правову позицію, згідно якої встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Сам факт відсутності заяви про намір продовжувати службу в органах поліції, якщо не було дотримано процедури звільнення, не може бути достатнім свідченням того, що звільнення у зв'язку зі скороченням штатів відбулось правомірно.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 18 січня 2019 року (справа №817/16/16), від 13 лютого 2019 року (справа № 815/6861/15), від 20 березня 2019 року (справа №819/9416), а відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного суду.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку оскаржуваного наказу відповідача щодо відповідності визначеним ч.2 ст.2 КАС України критеріям, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб"єкта владних повноважень обов"язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).

Судом встановлено, що оскаржуваним наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області №1104 о/с від 12 грудня 2017 року «Про звільнення» позивач втретє звільнений зі служби в органах внутрішніх справ за п.64 «г» (через скорочення штатів), тобто з тих самих підстав і часу, з яких був звільнений згідно із наказами №831 о/с від 06.11.2015, №1064 о/с від 21.06.2017, які в судовому порядку визнані протиправними та скасовані.

Слід зазначити, що в контексті встановлених обставин колегія суддів приходить до висновку, що наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області №1103 о/с від 12 грудня 2017 року «Про виконання рішення суду» про поновлення позивача на посаді старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Залізничного районного відділу ЛМУ ГУМВС України у Львівській області з 07.11.2015 не було відновлено порушене право позивача на працю, передбачене Коституцією України.

Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області не доведено правомірності прийняття оскаржуваного наказу від №1104 о/с від 12 грудня 2017 року «Про звільнення», яким позивача звільнено з посади старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Залізничного районного відділу ЛМУ ГУМВС України у Львівській області.

Враховуючи зазначені обставини, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині скасування наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області №1104 о/с від 12 грудня 2017 року «Про звільнення» є обгрунтованими.

Відповідно до п.24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обовязків, але не більш як за один рік.

З огляду на наведене, позивач підлягає поновленню в Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на посаді старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Залізничного районного відділу ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, яку він обіймав до звільнення, з 13.12.2017 дати, наступної за днем звільнення.

Відповідно до ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому, враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі - Порядок) середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

При цьому, згідно з п.5 вищевказаного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної та розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 цього Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства (абз.3 п.8 вказаного Порядку).

Із наявної в матеріалах справи довідки про доходи №6 від 28.11.2018, виданої ОСОБА_1 Залізничним РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області, слідує, що у жовтні 2015 року ОСОБА_2 нараховано грошове забезпечення розмірі 160,20 грн, в т.ч. податок з доходів фізичних осіб - 24,03 грн, у листопаді 2015 року 496,90 грн, в т.ч. податок з доходів фізичних осіб - 98,54 грн. Загальна сума доходу ОСОБА_1 за період з 30.10.2015 по 06.11.2015 становить 656,90 грн (а.с. 151).

На підставі вказаної довідки колегією суддів відповідно до Порядку №100 обраховано, що середньомісячний заробіток позивача становить 2408,56 грн, середньоденний - 109,48 грн, а тому із врахуванням кількості робочих днів за час вимушеного прогулу, що охоплюється періодом з 13.12.2015 по 11.04.2019 (327 днів), з відповідача, а саме з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, на користь позивача слід стягнути середній заробіток 35799,96 грн за час вимушеного прогулу з утриманням податків та обовязкових платежів.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про його поновлення на посаді, тотожній тій, яку він обіймав на момент незаконного звільнення, а саме на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції патрульної поліції Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області, відповідно до п.9 Розділу XI «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Національну поліцію» шляхом переміщення, звернених до Головного управління Національної поліції у Львівській області, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині, оскільки зазначеним суб"єктом вланих повноважень не порушено права та інтереси позивача та позивач не перебував з ним у трудових відносинах.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції не виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин не вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року у справі №813/270/18 скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області №1104 о/с від 12.12.2017 «Про звільнення».

Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Залізничного районного відділу ЛМУ ГУМВС України у Львівській області з 13.12.2017.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 35799 (тридцять п»ять тисяч сімсот дев»яносто дев»ять ) грн 96 коп. з відрахуванням податків та обов'язкових платежів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5
Постанова складена в повному обсязі 19.04.2019.