Справа № 320/6213/18
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2019-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/6213/18 Суддя (судді) першої інстанції: Василенко Г.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Губської О.А.,

Беспалова О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Вишгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 січня 2019 року (прийняте в порядку спрощеного позовного провадження, суддя Василенко Г.Ю.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Вишгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Київській області про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до до Вишгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Київській області, у якому просила:

- визнати протиправним рішення Вишгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області від 25.10.2018 №6822/05 "Про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_3";

- зобов'язати Вишгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області врахувати при розрахунку розміру пенсії за віком довідку про заробітну плату від 10.08.2018 №07/097-8784 за період роботи ОСОБА_3 з 1995 по 1999 рік, видану "Філією №12" Алчевського металургічного комбінату" ЗАТ "Внешторгсервіс" (колишній Алчевський (Коммунарский) металургічний комбінат);

- зобов'язати Вишгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області призначити та виплачувати ОСОБА_3 пенсію за віком, як не працюючому пенсіонеру, на підставі Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058, не нижче мінімальної пенсії в розмірі прожиткового мінімуму, передбаченого Законом, з урахуванням довідки про заробітну плату від 10.08.2018 №07/097-8784 за період роботи з 1995 по 1999 рік, встановленням підвищення до пенсії в розмірі 25% за 5 років більш пізнього виходу на пенсію, надбавки 12% за понаднормативний стаж 12 років, з проведенням перерозрахунку, індексації пенсії, компенсації втрати частини доходів, на банківський рахунок, починаючи з 17.10.2018.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03 січня 2019 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Вишгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області від 25 жовтня 2018 року № 6822/05 "Про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_3". Зобов'язано Вишгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області призначити та виплачувати на банківський рахунок ОСОБА_3 пенсію за віком, як не працюючому пенсіонеру, на підставі Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058, не нижче мінімальної пенсії в розмірі прожиткового мінімуму, передбаченого Законом, з урахуванням поданих документів, із встановленням підвищення до пенсії в розмірі 25% за 5 років більш пізнього виходу на пенсію, надбавки 12% за понаднормативний стаж роботи 12 років, з проведенням перерозрахунку, індексації пенсії, починаючи з 17 жовтня 2018 року.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 січня 2019 року та винести нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що всі документи, які подавалися позивачем для призначення пенсії (крім довідки про присвоєння ідентифікаційного номера) оформлені на ОСОБА_3 (але з різним написанням «по-батькові») ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_3, що не відповідають даним ПІБ закордонного паспорта. Зазначено, що крім цього, згідно пункту 10 Підпункту «б» Порядку заповнення паспорта/проїзного документа додатку 2 до «Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення» затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 № 231 (зі змінами) закордонний паспорт від 03.07.2001 НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_3 оформлений як громадянам, які постійно проживають за кордоном, а тому гр. ОСОБА_3 немає підстав для призначення пенсії згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Зазначено, що пенсію за віком буде призначено за умови надання до управління документу, що посвідчує особу власника, зокрема паспорта громадянина України.

Апелянт також вказує, що керуючись положеннями статті 92 Закону України "Про пенсійне забезпечення", права та інтереси позивача не порушено, оскільки останній виїхав на постійне місце проживання за межі території України, що в силу закону зумовлює відсутність підстав для призначення пенсії.

Від позивача до суду відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон номер НОМЕР_1, свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2.

До виїзду на постійне проживання в Ізраїль ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала в за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується довідкою від 25.02.2013 №233.

Як убачається з копії трудової книжки від 02.08.1973 та диплому Комунарського гірничометалургійного інституту від 30.06.1973 серії НОМЕР_3, загальний трудовий стаж позивача, набутий на території України, складає 32 роки 05 місяців.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 19.08.2001 виїхала з України на постійне проживання в Ізраїль, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль.

Відповідно до свідоцтва, виданого першим секретарем з консульських питань Посольства України в державі Ізраїль, зареєстрованого в реєстрі за №570/1031 від 07.09.2018, ОСОБА_3 проживає в державі Ізраїль за адресою: АДРЕСА_1.

17 жовтня 2018 року ОСОБА_3 особисто звернулась до Вишгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області (уповноважений територіальний орган Пенсійного фонду України, що має розглянути заяву позивача про призначення пенсії згідно листа ПФУ № 25-1 від 14.12.2015) із заявою про призначення пенсії за віком.

До вказаної заяви позивачем було додано: диплом про навчання; довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; свідоцтво про шлюб; трудову книжку; витяг з ЄДРПОУ; свідоцтво про народження; свідоцтво про народження дітей; фотокартку; заяву про призначення пенсії; заяву про спосіб виплати пенсії; довідку про заробітну плату за період страхового стажу до 01.07.2000; свідоцтво Посольства України в Державі Ізраїль; довідку про місце реєстрації та проживання до від'їзду закордон; довідку УДМС в Луганській області.

За результатом розгляду поданої позивачем заяви щодо призначення пенсії за віком, пенсійним органом прийнято рішення № 2537 від 25.10.2018, яким відмовлено ОСОБА_3 в призначенні пенсії за віком. В обґрунтування відмови, зокрема, зазначено, що позивачем не було надано паспорт громадянина України або посвідку на постійне проживання в Україні, а отже, підстав для призначення пенсії за віком немає.

Крім того, у вказаному рішенні, позивачу роз'яснено, що пенсію за віком їй буде призначено за умови надання до управління документу, що посвідчує особу власника, зокрема паспорт громадянина України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв'язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, та помилковість рішення суду першої інстанції в частині зобов'язання відповідача призначити та виплачувати на банківський рахунок ОСОБА_3 пенсію за віком, як не працюючому пенсіонеру, на підставі Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058, не нижче мінімальної пенсії в розмірі прожиткового мінімуму, передбаченого Законом, з урахуванням поданих документів, із встановленням підвищення до пенсії в розмірі 25% за 5 років більш пізнього виходу на пенсію, надбавки 12% за понаднормативний стаж роботи 12 років, з проведенням перерозрахунку, індексації пенсії, починаючи з 17 жовтня 2018 року., виходячи з наступного.

Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що позивач виїхала з України на постійне місце проживання в Ізраїль, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль, що підтверджується відміткою в паспорті громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_1, виданого на ім'я ОСОБА_3.

В паспорті зазначено, що позивач ОСОБА_3 є громадянином України та є відмітка «Постійне проживання в Ізраїлі».

Крім того, в матеріалах справи наявна довідка, видана Управлінням державної міграційної служби України в Луганській області від 25.03.2013 №12/2-5402, в якій зазначено, що ОСОБА_3 було оформлено паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 03.07.2001 (термін дії продовжено до 10.05.2021) замість зданого паспорта громадянина України серії НОМЕР_4 від 03.11.2000, виданого Алчевським МВ УМВС України в Луганській області.

З матеріалів справи встановлено, що вказана довідка була додана позивачем до заяви про призначення пенсії.

Також, матеріалами справи підтверджено та жодним чином не спростовано відповідачем, що звертаючись із заявою про призначення пенсії за віком, позивач досягла пенсійного віку та відповідно до записів у трудовій книжці, остання має необхідний та достатній страховий стаж для призначення їй пенсії за віком, визначений Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Згідно зі ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової чи тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створення мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Як зазначено у ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

У ст. 25 Конституції України визначено, що громадянин України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство. Громадянин України не може бути вигнаний за межі території України або виданий іншій державі. Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Відповідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

У ст. 14 Конвенції про захист прав і основоположних свобод зазначено, що користування правами та свободами, визнаними у в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

У ст. 1 Першого Протоколу передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Україна як держава-сторона Конвенції про захист прав і основоположних свобод гарантує кожному громадянину України право на вільний вибір свого місця проживання, в тому числі й за кордоном зі збереженням всіх конституційних прав. Право громадянина України на призначення пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49, другим реченням статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України в рішенні від 07.10.2009 по справі № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Конституційний Суд України вважає, що у зв'язку з визнанням неконституційними п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону Верховна Рада України повинна привести положення названих законів у відповідність із цим Рішенням (рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009).

Отже, відсутність законодавчої ініціативи щодо виконання рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 в частині приведення положень національного законодавства у сфері пенсійного забезпечення у відповідність з цим рішенням не може бути причиною позбавлення громадян України права на пенсію.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з ч. 2 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Статтею 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про громадянство» документами, які підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Отже, право громадянина на призначення пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні та відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення.

Окрім того, щодо доводів апелянта про те, що керуючись положеннями статті 92 Закону України "Про пенсійне забезпечення", права та інтереси позивача не порушено, оскільки останній виїхав на постійне місце проживання за межі території України, що в силу закону зумовлює відсутність підстав для призначення пенсії, колегія суддів зазначає, що вказані обставини не були підставою для прийняття відповідачем рішення від 25 жовтня 2018 року № 6822/05 "Про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_3", натомість, в обґрунтування відмови, зокрема, зазначено, що позивачем не було надано паспорт громадянина України або посвідку на постійне проживання в Україні та роз'яснено, що пенсію за віком їй буде призначено за умови надання до управління документу, що посвідчує особу власника, зокрема паспорт громадянина України.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Отже, такі доводи апелянта є необґрунтованими та відхиляються колегією суддів, оскільки постійне місце проживання позивача поза межами України не було підставою для прийняття відповідачем спірного рішення.

Пунктом 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно з пунктом 2.9 цього Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Документом, що засвідчує місце проживання особи є: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (пункт 2.22 Порядку).

Відповідно до статті 5 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Відповідно до паспорту позивача,- громадянина України для виїзду за кордон, який було видано позивачу, вона є громадянином України, постійне місце проживання якого є держава Ізраїль.

Отже, позивач, як громадянка України, має право на звернення до відповідача з заявою про призначення їй пенсії за віком.

Колегією суддів встановлено, що позивачем були надані відповідачу всі документі, які визначенні Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове держане пенсійне страхування», окрім документа, який підтверджує місце реєстрації в Україні.

Відповідно до ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Тобто, ОСОБА_3, проживаючи в державі Ізраїль, як громадянка України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховною Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акту, з точки зору його відповідності Конституції та у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію, як акт прямої дії.

З урахуванням вищезазначеного, вбачається, що виходячи із правової, соціальної природи пенсії, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні або наявністю відмітки про реєстрацію місця проживання в Україні.

Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, в Україні чи за її межами.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення Вишгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області від 25.10.2018 №6822/05 "Про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_3".

Проте, колегія суддів вважає передчасними висновки суду першої інстанції про зобов'язання Вишгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області призначити та виплачувати на банківський рахунок ОСОБА_3 пенсію за віком, як не працюючому пенсіонеру, на підставі Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058, не нижче мінімальної пенсії в розмірі прожиткового мінімуму, передбаченого Законом, з урахуванням поданих документів, із встановленням підвищення до пенсії в розмірі 25% за 5 років більш пізнього виходу на пенсію, надбавки 12% за понаднормативний стаж роботи 12 років, з проведенням перерозрахунку, індексації пенсії, починаючи з 17 жовтня 2018 року.

Враховуючи те, що відповідач - Вишгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області відмовило у призначенні пенсії за віком ОСОБА_3 лише з підстав відсутності паспорту громадянина України або посвідки на постійне проживання в Україні, та документу про місце проживання (реєстрації), не розглядаючи по суті питання призначення пенсії, її розміру та надбавок (підвищень), колегія суддів приходить до висновку, що висновки суду першої інстанції про зобов'язання відповідача призначити та виплачувати на банківський рахунок ОСОБА_3 пенсію за віком, не нижче мінімальної пенсії в розмірі прожиткового мінімуму, із встановленням підвищення до пенсії в розмірі 25% за 5 років більш пізнього виходу на пенсію, надбавки 12% за понаднормативний стаж роботи 12 років, з проведенням перерозрахунку, індексації пенсії, не відповідають встановленим у справі обставинам.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У відповідності до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині зобов'язання відповідача призначити та виплачувати ОСОБА_3 пенсію за віком підлягає скасуванню із ухваленням нової постанови в цій частині з урахуванням ч. 2 ст. 9 КАС України та з метою захисту прав позивача шляхом зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням висновків суду, оскільки в цій частині рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи. В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 січня 2019 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Вишгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Київській області задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 січня 2019 року в частині зобов'язання Вишгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області призначити та виплачувати на банківський рахунок ОСОБА_3 пенсію за віком, як не працюючому пенсіонеру, на підставі Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058, не нижче мінімальної пенсії в розмірі прожиткового мінімуму, передбаченого Законом, з урахуванням поданих документів, із встановленням підвищення до пенсії в розмірі 25% за 5 років більш пізнього виходу на пенсію, надбавки 12% за понаднормативний стаж роботи 12 років, з проведенням перерозрахунку, індексації пенсії, починаючи з 17 жовтня 2018 року, скасувати.

Ухвалити в цій частині нову постанову, якою зобов'язати Вишгородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням висновків суду.

В частині визнання протиправним та скасування рішення Вишгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області від 25 жовтня 2018 року № 6822/05 "Про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_3" рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Ю.Ключкович

Судді О.А. Губська

О.О. Беспалов