Справа № 826/14183/16
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Кузьменка В.В.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2018 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до суду із адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі по тексту - ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у місті Києві) в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Р» від 03 лютого 2016 року № .

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2018 року зазначений адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши сторін та суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, податковим органом проведено позапланову невиїзну документальну перевірку з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування і сплати податку з доходів фізичних осіб фізичною особою ОСОБА_3, за результатами якої складено акт перевірки від 15.01.2016 року № 111/26-52-12-01/ (далі - акт перевірки).

Висновками акта перевірки встановлено порушення позивачем положень підпунктів 14.1.54, 14.1.255 пункту 14.1 статті 14, пункту 162.1 статті 162, підпункту 163.1.1 пункту 163.1 статті 163 підпункту 162.2.20 пункту 164.2 статті 164, статті 165, пункту 167.1 статті 167, підпункту 168.2.1 пункту 168.2 статті 168 Податкового кодексу України, внаслідок чого позивачем не нараховано, не утримано та не перераховано в повному обсязі до бюджету податок з доходів фізичних осіб за 2014 рік у розмірі 10 144 334, 23 грн.

03.02.2016 року, згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та на підставі акта перевірки, керівником податкового органу винесено податкове повідомлення-рішення № , яким за порушення, встановлені висновками акта перевірки, позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 10 144 334,23 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 2 536 083,56 грн. (далі по тексту - оскаржуване ППР).

Позивач, вважаючи протиправним оскаржуване ППР, звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що дохід отриманий позивачем внаслідок відступлення майнових прав іншій фізичній особі, не є продажем нерухомого майна, і має включатись до складу доходу такого платника як інші доходи та оподатковуватися за ставкою визначеною у п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення є незаконним та підлягає скасуванню.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Податковим кодексом України (далі по тексту - ПК України) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п.п.49.18.4 п.49.18 ст.49 ПК України, податкова декларація про майновий стан і доходи подається за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному року для платників податку на доходи фізичних осіб - до 1 травня року, що настає за звітним, крім випадків, передбачених р. IV ПКУ.

Згідно п.п.162.1 ст.162 ПК України, платником податку є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела походження в Україні, так і іноземні доходи.

Відповідно до п. 163.1 ст.163 ПК України, об'єктом оподаткування резидента є:

- загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід;

- доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

Згідно п.164.1 ст.164 ПК України, базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Згідно п.п.14.154 п.14.1 ст.14 ПК України, дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді:

а) процентів, дивідендів, роялті та будь-яких інших пасивних (інвестиційних) доходів, сплачених резидентами України;

б) доходів від надання резидентам або нерезидентам в оренду (користування) майна, розташованого в Україні, включаючи рухомий склад транспорту, приписаного до розташованих в Україні портів;

в) доходів від продажу рухомого та нерухомого майна, доходів від відчуження корпоративних прав, цінних паперів, у тому числі акцій українських емітентів;

г) доходів, отриманих у вигляді внесків та премій на страхування і перестрахування ризиків на території України;

ґ) доходів страховиків - резидентів від страхування ризиків страхувальників - резидентів за межами України;

д) інших доходів від діяльності, у тому числі пов'язаних з повною або частковою переуступкою прав та обов'язків за угодами про розподіл продукції на митній території України або на територіях, що перебувають під контролем контролюючих органів (у зонах митного контролю, на спеціалізованих ліцензійних митних складах тощо);

е) спадщини, подарунків, виграшів, призів;

є) заробітної плати, інших виплат та винагород, виплачених відповідно до умов трудового та цивільно-правового договору;

ж) доходів від зайняття підприємницькою та незалежною професійною діяльністю. Відповідно до вимог п. 164.2 ст. 164 ПКУ, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються:

- доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту);

- суми винагород та інших виплат, нарахованих (виплачених) платнику податку відповідно до умов цивільно-правового договору;

- доходи від продажу об'єктів майнових і немайнових прав, зокрема інтелектуальної (промислової) власності, та прирівняні до них права, доходи у вигляді сум авторської винагороди, іншої плати за надання права на користування або розпорядження іншим особам нематеріальним активом (творами науки, мистецтва, літератури або іншими нематеріальними активами), об'єкти права інтелектуальної промислової власності та прирівняні до них права (далі - роялті), у тому числі отримані спадкоємцями власника такого нематеріального активу,

Пунктом 172.1 ст.172 ПК України встановлено, що дохід, отриманий платником податку від продажу (обміну) не частіше одного разу протягом звітного податкового року житлового будинку, квартири або їх частини, кімнати, садового (дачного) будинку (включаючи земельну ділянку, на якій розташовані такі об'єкти, а також господарсько-побутові споруди та будівлі, розташовані на такій земельній ділянці), а також земельної ділянки, що не перевищує норми безоплатної передачі, визначеної статтею 121 Земельного кодексу України залежно від її призначення, та за умови перебування такого майна платника податку понад три роки, не оподатковується.

Згідно п.172.2ст. 172 ПК України, дохід, отриманий платником податку від продажу протягом звітного податкового року більш як одного з об'єктів нерухомості, зазначених у п. 172.1 цієї статті, або від продажу об'єкта нерухомості, не зазначеного в п. 172.1 цієї статті, підлягає оподаткуванню за ставкою, визначеною п. 167.2 ст. 167 цього Кодексу.

Разом з тим, п. 167.2 ст. 167 ПК України ставка податку становить 5 відсотків бази оподаткування у випадках, прямо визначених цим розділом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3, було подано до ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2014 рік, відповідно до якої, останній отримав доходи від продажу, обміну об'єктів нерухомого та рухомого майна, які включаються до загального річного оподаткованого доходу на загальну суму 86 554 100, 47 грн. та сплатив до бюджету податок з доходів фізичних осіб у загальному розмірі 4 309 215, 62 грн.

Так, від продажу та обміну об'єктів нерухомого майна позивачем було отримано дохід на суму 1 630 212, 00 грн. та сплачено до бюджету відповідний податок на суму 81 510,61 грн.

Інший дохід на суму 84 554 110, 47 грн. було отримано від продажу об'єктів нерухомого майна, а саме майнових прав на об'єкти нерухомості та сплачено податок на суму 4 227 705, 01 грн.

Між позивачем (за договорами - продавець) та фізичними особами (за договорами - покупці) впродовж 2014 року було укладено ряд однотипних договорів купівлі-продажу майнових прав на об'єкти нерухомості в житлових будинках за наступними будівельними адресами, визначеними на момент початку будівництва: Київська область, Києво-Святошинський район, вулиця Піонерська, 26/28; Київська область, Києво-Святошинський район, вулиця Б.Хмельницького, 52/54; Київська область, Києво-Святошинський район, вулиця Піонерська 20, 22 ,24; Київська область, Києво-Святошинський район, вулиця Б.Хмельницького 67/ І. Франка, 68; Київська область, Києво-Святошинський район, вулиця М. Хвильового, 11/13; Київська область, Києво-Святошинський район, вулиця М. Хвильового, 13/15/17/30; Київська область, Києво-Святошинський район, вулиця Б.Хмельницького 57/ І. Франка, 58; Київська область, Києво-Святошинський район, вулиця Б.Хмельницького 53/55, І. Франка, 54/56; Київська область, Києво-Святошинський район, вулиця Б.Хмельницького 63/65, І. Франка, 64/65; Київська область, Києво-Святошинський район, вулиця М.Хвильового, 14/ С.Наливайка, 13; Київська область, Києво-Святошинський район, вулиця М.Хвильового, 10/ С.Наливайка, 9; Київська область, Києво-Святошинський район, вулиця М.Хвильового, 5/7; Київська область, Києво-Святошинський район, вулиця М.Хвильового, 14, 16, 18; Київська область, Києво-Святошинський район, вулиця М.Хвильового, 6/8.

Відповідно до умов зазначених договорів, продавець продає, а покупець купує майнові права на об'єкти нерухомості, детальна характеристика яких встановлена в специфікаціях - Додаток №1, що є невід'ємною частиною таких договорів.

Майнові права на об'єкти нерухомості належать продавцю на підставі документів, визначених у специфікаціях - Додаток № 1, зокрема, декларацій про початок виконання будівельних робіт та документів, які встановлюють право власності або право користування земельними ділянками для здійснення будівництва.

У 2015 році ОСОБА_3 подано податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2014 рік, в якій він задекларував дохід від продажу, обміну об'єктів нерухомого та рухомого майна, які включаються до загального річного оподаткованого доходу на загальну суму 86 554 100, 47 грн. та сплатив до бюджету податок з доходів фізичних осіб у загальному розмірі 4 309 215, 62 грн.

Задекларована сума доходу складалася з доходу, отриманого від продажу та обміну об'єктів нерухомого майна позивачем на суму 1 630 212, 00 грн., а також іншого доходу, отриманого від продажу майнових прав на об'єкти нерухомості на загальну суму 84 554 110, 47 грн.

Договори купівлі-продажу майнових прав укладені позивачем з іншими платниками податків протягом 2014 року.

Відповідно до наявних в матеріалах справи копій декларацій про готовність об'єктів до експлуатації, всі житлові будинки, в яких знаходились об'єкти нерухомості, які були предметами договорів купівлі-продажу майнових прав, введені в експлуатацію.

На дохід, отриманий від продажу майнових прав на об'єкти нерухомості, ОСОБА_3, нараховано і сплачено податку на доходи фізичних осіб за ставкою 5% у розмірі 4 227 705,01 грн.

Разом з тим, відповідно до висновку експерта за результатами судово-економічної експертизи від 23.03.2017 року , проведеної на підставі постанови від 22.02.2017 року щодо проведення судово-економічної експертизи у кримінальному провадженні, зареєстрованому в реєстрі досудових розслідувань за №0000037, призначеної старшим слідчим з особливо важливих справ Слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС у Київській області Трофімовим Б.В. стосовно повноти нарахування і сплати податку з доходів фізичних осіб фізичною особою - ОСОБА_3, за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року, судом встановлено наступне.

Так, між ОСОБА_3 та фізичними особами (разом надалі - Покупці) укладено ряд однотипних договорів (надалі - Договори) купівлі-продажу майнових прав.

Умовами, визначеними п.1.1 ст.1 Договорів, зазначено, що об'єкт будівництва - житловий будинок, адреса якого визначена Сторонами у Специфікації - Додаток № 1 до цього Договору, який є його невід'ємною частиною.

Згідно п.1.2 ст.1 Договорів, об'єкт нерухомості-квартира, що є частиною Об'єкта будівництва та має особливі характеристики, визначені Сторонами у Специфікації - Додаток № 1 до цього Договору, який є його невід'ємною частиною.

Згідно п.2.1 ст.2 Договорів, Продавець продає, а Покупець купує майнові права на Об'єкт нерухомості, детальна характеристика якого встановлена у Специфікації - Додаток № 1, що є невід'ємною частиною даного Договору.

Згідно п.2.2 ст.2 Договорів, майнові права на Об'єкт нерухомості належать Продавцю на підставі документів, визначених у Специфікації - Додаток № 1, що є невід'ємною частиною даного Договору.

Умовами п.4.1 ст.4 Договорів визначено, що вартість майнових прав на Об'єкт нерухомості за даним Договором визначена у Специфікації - Додаток 1, що є невід'ємною частиною даного Договору.

Згідно п.4.2 ст.4 Договорів, внесення грошових коштів, зазначених в п.4.1 Договору, проводиться Покупцем в національній валюті України, готівкою, що підтверджується актом прийому-передачі грошових коштів та розпискою.

Згідно п.5.1 ст.5 Договорів, передача майнових прав на Об'єкт Нерухомості у власність Покупцю здійснюється після виконання ним своїх зобов'язань щодо сплати вартості майнових прав на Об'єкт нерухомості, Передбаченої п.4.1 даного Договору, пропорційно внесених сум платежів, згідно Графіка погашення платежів (Додаток № 2), по Актам прийому-передачі майнових прав на Об'єкт нерухомості, які підписуються повноважними Представниками Сторін.

Згідно п.7.1 ст.7 Договорів, Договір діє з дня його підписання Сторонами і до моменту належного виконання Сторонами своїх зобов'язань за цим Договором.

Договори купівлі-продажу майнових прав підписані від імені представників сторін.

За результатами дослідження, в об'ємі наданих на дослідження документів, експертом встановлено, що за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року ОСОБА_3, уклав договори купівлі-продажу cаме майнових прав з фізичними особами на загальну суму 2 018 538, 99грн.

Проте, в акті перевірки № 111 зазначено, що «при перевірці правильності відображення фізичною особою ОСОБА_3, доходу, який включаються до загального річного оподатковуваного доходу, встановлено, що відповідно до податкової декларації про майновий стан і доходи за 2014 рік, договорів купівлі-продажу майнових прав між фізичною особою ОСОБА_3 та фізичними особами, актів приймання-передачі грошових коштів, додатків до договорів, платіжних доручень, фізична особа ОСОБА_3, за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року отримав дохід від відступлення майнових прав в загальній сумі - 84 554 100,47грн. та сплачено до бюджету податок з доходів фізичних осіб - 4 226 939,65 грн.».

Згідно п.п. 168.2.1 п. 168.2 ст.168 ПК України, платник податку, що отримує доходи від особи, яка не є податковим агентом, та іноземні доходи, зобов'язаний включити суму таких доходів до загального річного оподатковуваного доходу та подати податкову декларацію за наслідками звітного податкового року, а також сплатити податок з таких доходів.

Як зазначалось вище, відповідно до поданої декларації про майновий стан і доходи за 2014 рік (від 30.04.2015 року № ), фізична особа ОСОБА_3, отримав доходи, які включаються до загального річного оподатковуваного доходу на загальну суму 86 184 312,47 грн. та сплатив податку в сумі - 4 309 215,62грн.

За результатами проведення даної експертизи судовим експертом зроблено висновок про те, що висновки акту перевірки Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 15.01.2016 року № 111/26-52-12-01/ «Про результати позапланової невиїзної документальної перевірки з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування і сплати податку з доходів фізичних осіб - фізичною особою ОСОБА_3 за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року», з урахуванням зібраних доказів, документально та нормативно не підтверджуються.

В подальшому, постановою Головного управління ДФС у Київській області від 30.03.2017 року, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000037 від 09.11.2015 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 212 Кримінального кодексу України закрито, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України, у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення.

Крім того, відповідно до тексту постанови Головного управління ДФС у Київській області від 30.03.2017 року про закриття кримінального провадження та копії постанови Головного управління ДФС у м. Києві від 03.02.2017 року встановлено, що в СУ ФР ГУ ДФС у м. Києві проводилось досудове розслідування за аналогічним фактом. Разом з тим, в ході досудового розслідування слідчим СУ ФР ГУ ДФС у м. Києві також не було підтверджено факту вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_3, та 03.02.2017 винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України.

Зазначені обставини, у повному обсязі спростовують доводи відповідача, що дохід отриманий ОСОБА_3, внаслідок відступлення майнових прав іншій фізичній особі не є продажем нерухомого майна, а має включатись до складу доходу такого платника, як інші доходи та оподатковується за ставкою визначеною у п. 167.1 ст. 167 ПК України.

Зазначена позиція також підтверджується листом Державної фіскальної служби України від 22.12.2016 року №13982/Ц/99-99-13-02-03-14, яким зазначено, що згідно з п. 172.2 ст. 172 ПК України, дохід, отриманий платником податку від продажу протягом звітного податкового року більш як одного з об'єктів нерухомості, зазначених у п. 172.1 цієї статті, або від продажу об'єкта нерухомості, не зазначеного в цьому пункті, підлягає оподаткуванню за ставкою 5 %, визначеною п. 167.2 ст. 167 Кодексу.

Стосовно використання платником податків земельних ділянок для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з подальшим зведенням на них об'єктів нерухомості з метою продажу або майнових прав на незавершені об'єкти будівництва, або готових до експлуатації квартир, як здійснення інвестиційної діяльності, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 статті 2 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій.

Пунктом 2 ст. 2 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиційна діяльність здійснюється, зокрема, на основі іноземного інвестування, здійснюваного іноземними громадянами, юридичними особами та державами.

Згідно з п. 3 ст. 2 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиційна діяльність забезпечується шляхом реалізації інвестиційних проектів і проведення операцій з корпоративними правами та іншими видами майнових та інтелектуальних цінностей.

Згідно вимог ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» об'єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях та сферах народного господарства, цінні папери, цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об'єкти власності, а також майнові права. Інвестування та фінансування будівництва об'єктів житлового будівництва з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомості, інститути спільного інвестування, а також шляхом випуску цільових облігацій, виконання зобов'язань за якими забезпечується одиницею такої нерухомості, відповідно до законодавства. Інші способи фінансування будівництва таких об'єктів визначаються виключно законами.

Натомість, в матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_3, розроблялися будь-які інвестиційні проекти чи інвестиційна пропозиція.

Крім того, судом встановлено, що позивачем під час забудови не залучались фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю чи інститути спільного інвестування.

Разом з тим, відповідно до Декларацій про готовність об'єкта до експлуатації позивач мав у власності земельні ділянки та одноосібно за власні кошти здійснював будівництво, що виключає здійснення чи залучення позивачем інвестиційної діяльності.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що оскаржуване ППР від 03.02.2016 року № є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика ЄСПЛ підлягає застосуванню судами як джерело права.

Суд застосовує висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 01.07.2003 р. по справі «Суомінен проти Фінляндії», відповідно до яких, саме орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію, яка висвітлена в п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003, а саме: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)».

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено правомірності своїх дій та не надано обґрунтованих доводів прийняття оскаржуваного ППР, відповідно до норм чинного законодавства.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2018 р. - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст рішення виготовлено 22.04.2019 року