Справа № 826/11417/17
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2019-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 квітня 2019 року № 826/11417/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії, -

Суд прийняв до уваги таке:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області (далі - відповідач) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення перерахунку, нарахування та виплати судді Вишгородського районного суду Київської області Скарлат Олені Іванівні суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет на 2017 рік»;

- зобов'язати відповідача здійснити перерахунок, нарахувати і виплатити судді Вишгородського районного суду Київської області Скарлат Олені Іванівні суддівську винагороду за період з 01.01.2017 по 30.06.2017, за період фактичної роботи та щорічної основної відпустки у розмірі, встановленому частинами 2, 3, 5 статті 133 та статтею 134 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI, тобто виходячи із посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2017 Законом України «Про Державний бюджет на 2017 рік» від 21.12.2016 №1801-VIII, в розмірі 3200 грн., з урахуванням проведених позивачу виплат у вказаному періоді;

- допустити негайне виконання постанови суду в частині виплати суддівської винагороди в межах суми стягнення за один місяць.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що суддям, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, суддівська винагорода повинна обраховуватись за правилами, встановленими статтею 133 Закону України від 07.07.2010 №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», а саме: посадовий оклад повинен визначатися виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, яка становить 3200,00 грн.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість. Зазначив, що нарахування і виплата суддівської винагороди позивачу здійснювалась у відповідності до положень чинного законодавства України.

Позивач подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій зазначила, що позов підтримує в повному обсязі.

Судом задоволено клопотання Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві про заміну неналежної сторони у справі та замінено неналежну третю особу Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві на належну - Головне управління Державної казначейської служби України в Київській області (далі - третя особа).

Від Головного управління Державної казначейської служби України в Київській області надійшов відзив на позов, у якому третя особа просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав їх безпідставності.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Указом Президента України «Про призначення суддів» від 19.11.2010 №1046/2010 позивача призначено на посаду судді Вишгородського районного суду Київської області та відповідно до наказу голови Вишгородського районного суду Київської області від 03.12.2010 №54к зараховано на посаду судді з 03.12.2010 строком на п'ять років.

Відповідно до наказу голови Вишгородського районного суду Київської області від 19.11.2015 №20к позивача визнано такою, що не здійснює правосуддя з 19.11.2015, у зв'язку із закінченням повноважень судді у межах п'ятирічного строку, на який її було призначено. Згідно даного наказу позивачу з 19.11.2015 виплачується суддівська винагорода в розмірі посадового окладу, як судді, яка не здійснює правосуддя у зв'язку із закінченням п'ятирічного строку, на який її було призначено.

ОСОБА_1 звернулась до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області із заявою стосовно здійснення перерахунку та виплати суддівської винагороди за період січень-травень 2017 року з розрахунку 10 мінімальних зарплат.

Листом від 14.08.2017 №02-13/1050 відповідач надав позивачу відповідь, у якій зазначив, що з 01.01.2017 розмір посадового окладу судді місцевого суду до проходження кваліфікаційного оцінювання становить 16000,00 грн., а після проходження кваліфікаційного оцінювання розмір базового посадового окладу судді місцевого суду буде дорівнювати 24000,00 грн.

Вважаючи, що сума посадового окладу розрахована відповідачем неправильно, позивач звернулась із позовом до суду.

Оцінивши за правилами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (втратив чинність частково) та Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (чинний), які визначають організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Положеннями частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частиною 3 статті 133 Закону України від 07.07.2010 №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Положення частини 3 статті 133 у наведеній редакції визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».

Суд враховує те, що положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453- VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192- VІІІ, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.

Отже, відповідно до вищевказаного рішення Конституційного суду України зміна розміру складових суддівської винагороди судді, який працює за відповідною посадою, мала місце саме 04.12.2018 та саме з цієї дати настає необхідність у проведенні її перерахунку.

Таким чином, до правовідносин, що виникли до ухвалення вказаного Рішення Конституційного Суду України застосовуються положення законодавства, яке діяло на час спірних правовідносин. Позивачем заявлені позовні вимоги щодо здійснення перерахунку, нарахування і виплати суддівської винагороди за період з 01.01.2017 по 30.06.2017, у зв'язку із цим, суд застосовує ту редакцію законодавства, яка була чинною у вказаний період.

Так, статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» передбачено, що у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3200 гривень.

У відповідності до частини 1 статті 135 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 135 названого Закону базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду встановлено в розмірі 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, в розмірі прожиткового мінімуму станом на 1 січня календарного року.

За змістом пункту 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить з 01.01.2017 для судді місцевого суду - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Положеннями абзацу 1 пункту 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII встановлено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

При цьому, відповідно до пункту 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України від 07.07.2010 №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №2453-VI), частиною 3 статті 133 якого, передбачено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Отже, вищезазначеними нормами визначено, що посадовий оклад судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання, визначається відповідно до розміру, передбаченого частиною 3 статті 133 Закону №2453-VI.

З матеріалів справи видно, що позивач призначена на посаду до набрання чинності Законом №1402-VIII та позивач підтвердила, що не проходила кваліфікаційне оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді), а тому її посадовий оклад належить обраховувати з огляду на розмір, визначений частиною 3 статті 133 Закону №2453-VI, який становить 10 мінімальних заробітних плат.

Водночас, згідно з пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 1774-VIII), який набрав чинності з 01.01.2017, установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

За таких умов, положення абзацу 2 пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII слід тлумачити так, що ним встановлено розмір мінімальної заробітної плати, а не розмір «розрахункової величини».

Це положення не змінює частину 3 статті 133 Закону №2453-VI в частині визначення саме мінімальної заробітної плати як величини, на основі якої обчислюється суддівська винагорода, у зв'язку з чим, відсутні ознаки невідповідності цього положення частині 2 статті 130 Конституції України, на що посилався позивач.

Оскільки інститут мінімальної заробітної плати є міжгалузевим інститутом, суд дійшов висновку, що положення Закону №1774-VIII не втручаються у регулювання відносин судоустрою, натомість ними запроваджено зміни по відношенню до загального правового регулювання розміру заробітної плати, що має бути враховано при визначенні її величини.

Згідно з частинами 1, 2 статті 148 Закону №1402-VIII фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Відповідно до статті 149 наведеного Закону суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено, що з 01.01.2017 прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений у розмірі 1600,00 грн.

Таким чином, системно аналізуючи вказані положення, з урахуванням вимог пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII, суд вважає, що розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати та інших виплат у 2017 році у порівнянні із груднем 2016 року не зменшився, отже, втручання у розмір суддівської винагороди як гарантію незалежності суддів не мало місця.

Також суд вважає, що оскільки розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для обчислення суддівської винагороди визначається не статтею 133 Закону №2453-VI, а Законом про державний бюджет на відповідний рік, тому положення пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII слід вважати запровадженням змін (спеціального регулювання стосовно обчислення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат) по відношенню до загального правового регулювання розміру мінімальної заробітної плати, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік».

При цьому, відсутність змін до бланкетної норми частини 3 статті 133 Закону №2453-VI не є перешкодою для застосування пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII.

Згідно зі статтею 147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.

На час розгляду справи судом, положення пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII не визнані неконституційними, є чинними та підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.

Крім того, Закон №1774-VІІ прийнятий пізніше у часі за норми статті 133 Закону №2453-VІ, тому слід надавати перевагу тому нормативно-правовому акту, що прийнятий пізніше, тобто Закону №1774-VІІ.

Про необхідність пріоритетного застосування положень Закону №1774-VІІ додатково свідчить також і пряма вказівка законодавця, висловлена ним у пункті 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, а саме: до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Також варто відмітити, що застосування відповідачем положень Закону №1774-VІІ не призводить до звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 3 статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У рішенні від 28.04.2009 №9-рп/2009 Конституційний Суд України, вказуючи на недопустимість звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, що об'єктивно призведе до погіршення становища особи в суспільстві через їх обмеження, зробив концептуальне застереження органам державної влади про те, що невиконання державою своїх зобов'язань призводить до порушення принципів правової держави, ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави (абзац 5 пункту 5 мотивувальної частини).

Суд звертає увагу, що у зв'язку з прийняттям Закону №1774-VІІ не відбулось зменшення розміру суддівської винагороди, яку фактично отримувала позивач до його ухвалення.

Так, з 01.12.2016 розмір мінімальної заробітної плати становив 1600 грн. (абзац 2 статті 8 Закону України від 25.12.2015 №928-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2016 рік»), а з 01.01.2017 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1600 грн. (абзац 4 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік»).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що з прийняттям Закону №1774-VІІ не відбулось звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод позивача.

Крім того, згідно з частинами 1 та 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 10.03.2011 у справі «Сук проти України» зазначено, що держава може ввести, призупинити або припинити виплату доплат, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Суд також зазначає, що згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004.

З системного аналізу наведених рішень видно, що практика Європейського суду з прав людини полягає в тому, що, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Гудвін проти Сполученого Королівства» від 27.05.1996 суд визначив, що у певних сферах може бути важко формулювати закони з високою чіткістю, а певний рівень гнучкості навіть може бути бажаним, щоб дати національним судам змогу застосовувати право в світлі оцінки того, які заходи необхідні за конкретних обставин кожної справи.

За таких обставин, суд також вважає за необхідне зазначити, що кваліфікаційне оцінювання судді - це встановлена законом процедура визначення Комісією професійного рівня знань судді та відповідності його займаній посаді, поетапне проведення якої породжує різні правові наслідки у осіб, що пройшли таке оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, та осіб, які таке оцінювання не пройшли. Метою проведення кваліфікаційного оцінювання є виявлення та заохочення суддів, які змогли підтвердити достатній рівень знань та відповідність займаній посаді.

Враховуючи наведені обставини та здійснений аналіз норм чинного законодавства у сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач при нарахуванні та виплаті позивачу суддівської винагороди діяв на підставі, в межах і спосіб передбачені Конституцією України та законами України, оскільки з січня 2017 року суддям місцевих загальних судів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання відповідно до штатних розписів встановлено посадові оклади у розмірі 16000,00 грн.

За таких обставин, суд не вбачає належних правових підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не здійснення нарахування позивачу суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» та, як наслідок, відсутні підстави для зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу суддівської винагороди з 01.01.2017 з розрахунку посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат.

Аналогічна правова позиція наведена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 № 820/2640/17, від 02.05.2018 року в справі №805/2364/17.

У відповідності до частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи учасників справи стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись положеннями статей 6, 8, 9, 77, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Р.О. Арсірій