Справа № 804/4353/16
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2019-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 квітня 2019 року

Київ

справа №804/4353/16

адміністративне провадження №К/9901/987/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Юрченко В.П., суддів - Васильєвої І.А., Шипуліної Т.М., розглянувши в попередньому судовому засіданні
касаційну скаргуДніпропетровського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби
на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2018 року (колегія у складі суддів: О.В. Головко, А.В. Суховаров, Т.І. Ясенова)
у справі№804/4353/16
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Оптімус Плюс»
доДніпропетровського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Оптімус Плюс» (далі - ТОВ «Оптімус Плюс») звернулось до суду із адміністративним позовом, у якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Дніпропетровського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 06 квітня 2016 року № .

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що позивач спірне податкове повідомлення-рішення контролюючим органом прийнято безпідставно, з огляду на необґрунтованість та безпідставність висновків відповідача щодо порушення ТОВ «Оптімус Плюс» строків надходження на валютні рахунки позивача виручки за зовнішньоекономічними контрактами.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2018 року у позові відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що надходження коштів у вигляді валютної виручки за зовнішньоекономічними контрактами № 35/370/4 від 03 квітня 2015 року, № 35/361/4 від 18 березня 2015 року, № 2/7 від 17 квітня 2014 року, укладеними ТОВ «Оптімус Плюс» з UAB «Aliejynas» (Вільнюс, Литва) на розподільчий рахунок позивача № 4052 в уповноваженому банку не є датою повернення коштів резидентові. Такою датою вважається надходження коштів на поточний рахунок позивача.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2018 року скасовано рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2018 року та прийнято нову постанову, якою позов задоволено.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з протиправності спірного податкового повідомлення-рішення внаслідок того, що датою зарахування валютної виручки вважається зарахування її на відповідний валютний рахунок. Подальший рух коштів з валютного на поточний рахунок юридичної особи, у тому числі і з використанням розподільчого рахунку, свідчить про використання коштів вже на території України в перерахунку на національну валюту і не може вважатись первинним надходженням коштів внаслідок виконання зовнішньоекономічних контрактів.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти рішення, яким залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та неповне з'ясування обставин справи. Доводи касаційної скарги є аналогічними обґрунтуванням акта перевірки та заперечень проти адміністративного позову.

Відзив на вказану касаційну скаргу не надходив, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції та дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що контролюючим органом проведено позапланову виїзну документальну перевірку ТОВ «Оптімус Плюс» з питань дотримання вимог валютного законодавства України за період з 17 грудня 2014 року по 14 березня 2016 року на підставі повідомлень ПАТ КБ «Приватбанк» від 04 вересня 2015 року № Е.21.0.0.0/4-65486, від 08 жовтня 2015 року № Е.21.0.0.0/4-71699 про порушення строків розрахунків по операціям у сфері зовнішньоекономічної діяльності при виконанні контрактів від 03 квітня 2015 року № 35/370/4, від 18 березня 2015 року № 35/361/4, від 17 грудня 2014 року № 2/7, за результатами якої складено акт № 53/28-01-47-36726843 від 23 березня 2016 року, яким встановлено порушення позивачем статті 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», а саме, зарахування валютної виручки на рахунок ТОВ «Оптімус Плюс», відкритий в уповноваженому банку, з порушенням граничних строків, а саме:

по контракту від 03 квітня 2015 року № 35/370/4 - з 06 вересня 2015 року по 07 вересня 2015 року (2 дні), валютні цінності у розмірі 12719,68 дол. США. або 280031,04 грн.;

по контракту від 18 березня 2015 року № 35/361/4 - з 06 вересня 2015 року по 07 вересня 2015 року (2 дні), валютні цінності у розмірі 2194739,14 дол. США або 47625839,34 грн.;

по контракту від 17 грудня 2014 року № 2/7 - протягом 20 серпня 2015 року (1 день), валютні цінності у розмірі 17860,23 дол. США або 392031,94 грн., протягом 07 вересня 2015 року (1 день) - валютні цінності у розмірі 23459,03 дол. США або 830675,35 грн. по взаєморозрахункам із нерезидентом - UAB «Aliejynas» (Вільнюс, Литва).

Податковий орган дійшов висновку, що надходження коштів у вигляді валютної виручки за зовнішньоекономічними контрактами № 35/370/4 від 03 квітня 2015 року, № 35/361/4 від 18 березня 2015 року, № 2/7 від 17 грудня 2014 року, укладеними ТОВ «Оптімус Плюс» з UAB «Aliejynas» (Вільнюс, Литва) на розподільчий рахунок позивача № 4052 в уповноваженому банку не є датою повернення коштів резидентові. Такою датою вважається надходження коштів на поточний рахунок позивача.

На підставі акта перевірки № 53/28-01-47-36726843 відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № № від 06 квітня 2016 року, згідно з яким позивачеві нараховане грошове зобов'язання за платежем «пеня за порушення термінів розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності та за невиконання зобов'язань та штрафні санкції за порушення вимог валютного законодавства» у сумі 294317,41 грн.

Надаючи оцінку обґрунтованості висновків податкового органу та правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» виручка резидентів у іноземній валюті підлягає зарахуванню на їх валютні рахунки в уповноважених банках у строки виплати заборгованостей, зазначені в контрактах, але не пізніше 180 календарних днів з дати митного оформлення (виписки вивізної вантажної митної декларації) продукції, що експортується, а в разі експорту робіт (послуг), прав інтелектуальної власності - з моменту підписання акта або іншого документа, що засвідчує виконання робіт, надання послуг, експорт прав інтелектуальної власності. Перевищення зазначеного строку потребує висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку.

Частиною четвертою статті 1 вказаного Закону передбачено, що Національний банк України має право запроваджувати на строк до шести місяців інші строки розрахунків, ніж ті, що визначені частиною першою цієї статті.

Постановами Правління Національного банку України від 03 червня 2015 року № 354 та від 03 вересня 2015 року № 581 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» визначено, що розрахунки за операціями з експорту та імпорту товарів, передбачені в статтях 1 та 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», повинні здійснюватися у строк, що не перевищує 90 календарних днів.

Пунктом 2 зазначених Постанов встановлено вимогу щодо обов'язкового продажу на міжбанківському валютному ринку України надходжень в іноземній валюті із-за кордону на користь юридичних осіб, які не є уповноваженими банками, фізичних осіб - підприємців, іноземних представництв (крім офіційних представництв), на рахунки, відкриті в уповноважених банках для ведення спільної діяльності без створення юридичної особи, а також надходжень в іноземній валюті на рахунки резидентів, відкриті за межами України на підставі індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Надходження в іноземній валюті, зазначені в абзаці першому цього пункту, підлягають обов'язковому продажу на міжбанківському валютному ринку України, у тому числі безпосередньо Національному банку України, у розмірі 75 відсотків. Решта надходжень в іноземній валюті залишається в розпорядженні резидентів та нерезидентів і використовується ними відповідно до правил валютного регулювання.

Вимога щодо обов'язкового продажу поширюється на надходження в іноземній валюті 1-ї групи Класифікатора іноземних валют та банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 лютого 1998 року № 34 (у редакції постанови Правління Національного банку України від 02 жовтня 2002 року № 378, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 жовтня 2002 року за № 841/7129) (зі змінами) (далі - Класифікатор), і в російських рублях.

Уповноважений банк зобов'язаний попередньо зараховувати надходження в іноземній валюті, на які згідно з абзацом першим цього пункту поширюється вимога щодо обов'язкового продажу, на окремий аналітичний рахунок балансового рахунку 2603 «Розподільчі рахунки суб'єктів господарювання».

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 р. за N 1172/8493 (далі - Інструкція №492) клієнти мають право відкривати рахунки в будь-яких банках України відповідно до власного вибору, крім випадків, якщо банк не має змоги прийняти на банківське обслуговування або якщо така відмова допускається законом або банківськими правилами.

Юридичні особи - резиденти, відокремлені підрозділи юридичних осіб - резидентів, нерезиденти - інвестори, іноземні представництва мають право відкривати рахунки для забезпечення своєї господарської діяльності.

Юридичні особи-резиденти можуть відкривати поточні та/або вкладні (депозитні) рахунки в банках через свої відокремлені підрозділи.

За поточними рахунками, що відкриваються банками суб'єктам господарювання в національній валюті, здійснюються всі види розрахунково-касових операцій відповідно до умов договору та вимог законодавства України (пункт 5.1 Інструкції).

Поточний рахунок в іноземній валюті відкривається суб'єкту господарювання для зберігання грошей і проведення розрахунків у межах законодавства України в безготівковій та готівковій іноземній валюті, для здійснення поточних операцій, визначених законодавством України, для здійснення інвестицій за кордон, розрахунків за купівлю-продаж облігацій зовнішньої державної позики України, для зарахування, використання і погашення кредитів (позик, фінансової допомоги) в іноземній валюті, для надходження іноземних інвестицій в Україну відповідно до законодавства України, а також для проведення операцій, передбачених генеральною ліцензією Національного банку на здійснення валютних операцій (пункт 5.2 Інструкції).

Відповідно до пункту 5.3 Інструкції на поточні рахунки в іноземній валюті юридичних осіб-резидентів зараховуються у тому числі кошти через розподільні рахунки перераховані з-за кордону нерезидентами за зовнішньоекономічними контрактами (договорами, угодами).

Таким чином, із системного аналізу діючого законодавства випливає, що юридичні особи мають право відкривати як поточні рахунки в банках в національній валюті так і рахунки для здійснення зовнішньоекономічної діяльності та зарахування на них коштів в іноземній валюті.

Датою зарахування валютної виручки вважається зарахування її на відповідний валютний рахунок. Подальший рух коштів з валютного на поточний рахунок юридичної особи, у тому числі і з використанням розподільчого рахунку, свідчить про використання коштів вже на території України в перерахунку на національну валюту і не може вважатись первинним надходженням коштів внаслідок виконання зовнішньоекономічних контрактів.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2018 року (справа №808/502/17, провадження №К/9901/38245/18), що відповідає вимогам принципу пропорційності, оскільки фактично сторона зовнішньоекономічного контракту виконала свої зобов'язання перед контрагентом в момент формування відповідного платіжного доручення про переказ коштів.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок, що датою виконання вимог статті 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» є дата зарахування коштів на розподільчі рахунки позивача в уповноваженому банку.

Відтак, судом апеляційної інстанції правильно встановлено, що кошти в іноземній валюті за контрактами 03 квітня 2015 року № 35/370/4, від 18 березня 2015 року № 35/361/4, від 17 грудня 2014 року № 2/7 по взаєморозрахункам із нерезидентом - UAB «Aliejynas» (Вільнюс, Литва), надійшли на розподільчий рахунок без порушення строків, установлених Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Окрім того, подальше зарахування коштів на поточний рахунок суб'єкта господарювання через розподільчий рахунок банка є заходом, направленим на виконання банківських формальностей, пов'язаних з обов'язковим продажем валюти. Ці заходи застосовуються з метою забезпечення стабільності функціонування валютної системи держави та підтримки національної грошової одиниці. Разом з тим, відповідні процеси є поза межами впливу та відповідальності кожного із суб'єктів зовнішньоекономічного контракту, відтак, застосування пені саме за один (два) день затримки подальшого надходження валюти на поточні рахунки позивача з розподільчого рахунку, відкритого уповноваженим банком для цієї юридичної особи, є протиправним.

Враховуючи вищенаведене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, не спростованими доводами касаційної скарги, про наявність законних підстав для задоволення позову.

Суд касаційної інстанції визнає, що суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суд повно встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надав їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до частини третьої статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 341, 343, 345, 349, 350 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дніпропетровського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

............................

В.П.Юрченко
І.А.Васильєва
Т.М.Шипуліна
Судді Верховного Суду