Справа № 160/8448/18
Суддя: Малиш Н.І.
Дата ухвалення: 2019-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

15 квітня 2019 року м. Дніпросправа № 160/8448/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Малиш Н.І. (доповідач),

суддів: Білак С.В., Шальєвої В.А.,

за участю секретаря судового засідання Лащенко Р.В.

за участю сторін (представників): представник позивача ОСОБА_1, представник відповідача Пономаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2019р. (суддя 1-ї інстанції Сліпець Н.Є.) в адміністративній справі №160/8448/18 за позовом ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання незаконним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання незаконним та скасування податкове повідомлення-рішення №-0464 від 25.05.2018 року про зобов'язання ОСОБА_3 сплатити податкове зобов'язання, а саме: земельний податок з фізичних осіб, податковий період - 2018 рік, сума податкового зобов'язання складає 164 334,53 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані незгодою з оскарженим податковим повідомленням-рішенням про нарахування податкового зобов'язання з земельного податку з фізичних осіб за 2018 рік у сумі 164 334,53 грн., за земельну ділянку площею 5 233 кв.м., розташованою за адресою: м. Дніпро, вул. Березинська, 4, оскільки, контролюючим органом застосовано ставки податку, прийняті рішеннями Дніпровської міської ради №13/27 від 06.12.2017 року (1% від НГО за січень-лютий 2018 року) та №8/30 від 21.02.2018 року (2,3% НГО за березень-грудень 2018 року). Проте, зазначені ставки не могли бути застосовані з огляду на приписи ст. 12 ПК України та з урахуванням строків прийняття рішень. Додатково суду надавав пояснення, відповідно до яких зазначає, що відповідачем було неправильно визначено ставки земельного податку в розрізі конкретного виду земельної ділянки, зокрема податок за оспорюваним податковим повідомленням-рішенням розраховано за кодом 12.08 "для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій", умовою для застосування такої необхідною умовою є отримання користувачем (власником) цієї земельної ділянки прибутку (доходу) від функціонування платних автостоянок. Проте, основним видом діяльності позивача є 68.32 "Управління нерухомим майном за винагороду або на основі контракту", а використання земельної ділянки як автостоянки здійснюються виключно для зберігання особистих транспортних засобів громадян без отримання прибутку.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2019р. у задоволенні позову відмовлено.

Позивач не погодившись з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована зокрема тим, що є не спростованим, на думку позивача, невірне застосування при обрахунку ставки земельного податку з урахування не отримання позивачем прибутку (доходу) з земельної ділянки, крім того, судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини у справі та не враховано нездійснення певного виду діяльності позивачем, а саме за КВЕД 52.21, а також не враховано, що постановою приватного виконавця у ВП№57104986 від 10.09.2018р., та зареєстровано у Державному реєстрі речових прав, передача права постійного користування земельною ділянкою у рахунок погашення боргу, а отже позивач не є користувачем земельної ділянки, а тому суд першої інстанції не врахував норми п. 286.5 ст. 286 ПК України.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити з підстав в ній викладених.

Представник відповідача щодо задоволення апеляційної скарги заперечив, вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з урахуванням всіх доводів, доказів у справі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 09.02.2010 року ОСОБА_3 зареєстровано як фізичну особу-підприємця за номером: 2 069426, основний вид діяльності згідно КВЕД: 68.32 "Управління нерухомим майном за винагороду або на основі контракту", є платником єдиного податку 3 групи, що підтверджується копією витягу з ЄДРПОУ, наявного у матеріалах справи (а.с. 58-64).

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, станом на 02.06.2017 року за ОСОБА_3 закріплено право постійного користування земельною ділянкою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,5233 гектарів з цільовим призначенням 12.08 Для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій (а.с. 9-12).

25.05.2018 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області було прийнято податкове повідомлення-рішення №-0464, яким визначено суму податкового зобов'язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб за 2018 рік у сумі 164 334,53 грн. (а.с. 8).

Позивач вважаючи рішення відповідача про визначення суми податкового зобов'язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб за 2018 рік звернувся до суду з вищезазначеним позовом.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову прийшов до висновку, що оскаржене податкове повідомлення-рішення прийнято відповідачем у відповідності до вимог ПК України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з підпунктом 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 ПК України в редакції, чинній на момент звернення позивача до суду, землекористувачі є платниками земельного податку. Земельний податок - це обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу).

Об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні (підпункт 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України). Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру (підпункт 286.1 статті 286 ПК України).

Відповідно до статті 271 Податкового кодексу України базою оподаткування земельним податком є:

- нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом;

- площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Висновки суду першої інстанції стосовно правомірного застосування відповідачем, при прийнятті оскарженого податкового повідомлення-рішення, ставок, визначених рішенням Дніпровської міської ради №13/27 від 06.12.2017 року та №8/30 від 21.02.2018р. оскільки, із врахуванням дати їх прийняття, на вказані рішення поширювалось законодавчо встановлене обмеження щодо дії ст. 4 та ст. 12 Податкового кодексу України, позивачем не спростовуються та доводів на спростування такого в апеляційній скарзі не наводиться.

Крім того, представник позивача в судовому засіданні суду першої інстанції зазначив, що такі висновки є вірними.

Щодо посилання позивача стосовно невірного застосування ставки земельного податку, оскільки така використовувалась без отримання прибутку, а саме 0,03% від НГО (нормативно грошової оцінки), слід зазначити наступне.

Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру (підпункт 286.1 статті 286 ПК України).

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що контролюючим органом було здійснено розрахунок земельного податку у відповідності до нормативної грошової оцінки земельної ділянки та з урахуванням ставок земельного податку, визначених для конкретної категорії та цільового призначення земельної ділянки, наведених у витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.

Норми чинного законодавства не встановлюють прав та обов'язків контролюючого органу встановлення категорії та цільового призначення земельної ділянки при здійсненні розрахунку податкового зобов'язання при нарахування земельного податку.

Надання позивачем до матеріалів справи докази щодо неотримання прибутку (договори з власниками транспортних засобів) не є належними доказами у вказаній справі, з урахуванням предмету спору.

Щодо посилання позивача, на те, що земельна ділянка не використовується у його підприємницької діяльності, та не здійснюється вид діяльності за кодом КВЕД 52.21, а також інших видів підприємницької діяльності окрім КВЕД 68.32 не здійснює, слід зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем здійснюються вид підприємницької діяльності за кодом КВЕД 68.32 "Управління нерухомим майном за винагороду або на основі контракту", згідно Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Даний КВЕД зазначений як основний (а.с. 59).

Проте судом першої інстанції встановлено та не спростовується позивачем, що у податкових деклараціях платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за І квартал 2018 року, півріччя 2018 року та три квартали 2018 року у графі 9 зазначено вид підприємницької діяльності за КВЕД 68.20 "Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна" (а.с. 93-98).

КВЕД 68.20 "Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна", включає і землю.

Таким чином колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з доводами суду першої інстанції, що такі доводи позивача не спростовують правомірність оскарженого рішення відповідача.

Щодо посилання позивача про неврахування судом першої інстанції того, що при примусовому виконанні виконавчого напису №721, виданого 28.08.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Павловською Г.О., постановою приватного виконавця ВП №57104986 від 10.09.2018 року було передано право постійного користування земельною ділянкою в рахунок погашення заборгованості, у зв'язку з чим, на думку позивача, в нього відсутній обов'язок щодо сплати земельного податку відповідно до п. 286.5 ст. 286 ПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Матеріали справи містять копію постанови приватного виконавця ВП №57104986 від 10.09.2018 року, та акт про передачу права постійного користування земельною ділянкою в рахунок погашення заборгованості (а.с. 105, 106).

Також матеріали справи містять копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого вбачається наявність внесеної інформації про правокористувача земельної ділянки (а.с. 107).

Відповідно до ст. 269 ПК України, платниками земельного податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Таким чином норми чинного законодавства виділяють дві категорії платників земельного податку: 1)власники, 2) користувачі.

Згідно зі статтями 125 та 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" .

Позивач, у даній справі є платником земельного податку як землекористувач, що підтверджується і копією Витягу з ДЗК про земельну ділянку (а.с. 9 у т.ч. на звороті).

Таким чином доводи суду першої інстанції є вірними про те, що перехід права постійного користування не позбавляє позивача обов'язку сплачувати земельний податок за період до того, як відбулась подія переходу вказаного права, а позивач в свою чергу, мав повідомити податковий орган про зазначені зміни та ставити питання щодо здійснення перерахунку суми грошового зобов'язання.

Відповідно до вимог п.286.5 ст. 286 ПК України, у разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника - юридичної або фізичної особи до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому припинилося право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому він набув право власності.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника - фізичної особи до іншого протягом календарного року контролюючий орган надсилає (вручає) податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Якщо такий перехід відбувається після 1 липня поточного року, то контролюючий орган надсилає (вручає) попередньому власнику нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).

Враховуючи зазначене, дана норма регулює питання справляння податку у разі переходу права власності.

В даному випадку, позивачем не надано доказів переходу права власності на земельну ділянку.

Відповідно до копії Витягу з ДЗК про земельну ділянку (а.с. 9 та на звороті), форма власності зазначена комунальна, власником зазначений - Дніпропетровська міська рада, таким чином посилання позивача на неврахування судом першої інстанції норми п. 286.5 ст. 286 ПК України, також є помилковими.

Враховуючи викладене, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, рішення прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. 315, ст. 316, ст.ст. 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2019р. в адміністративній справі №160/8448/18 за позовом ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання незаконним та скасування податкового повідомлення-рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 квітня 2019 року.

Головуючий - суддя Н.І. Малиш

суддя С.В. Білак

суддя В.А. Шальєва