Справа № 1840/2871/18
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 р.Справа № 1840/2871/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бенедик А.П.,

Суддів: Гуцала М.І. , Донець Л.О. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Кравченко Є.Д.) від 21.11.2018 року (повний текст рішення складено 30.11.2018р.) по справі № 1840/2871/18

за позовом ОСОБА_1

до Заступника начальника Головного управління ДФС у Сумській області ОСОБА_2, Головного управління ДФС у Сумській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду із адміністративним позовом до Заступника начальника Головного управління ДФС у Сумській області ОСОБА_2, в якій просив:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення заступника начальника Головного управління ДФС у Сумській області ОСОБА_2 від 18.07.2018 №, № НОМЕР_1, № НОМЕР_2;

- здійснити розподіл судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що оскаржувані рішення не містять належного обґрунтування підстав їх прийняття у контексті принципу верховенства права, а тому є невмотивованими, необґрунтованими, несправедливими та підлягають скасуванню через порушення принципу рівності перед законом та протиправність. Зазначив, що ним подавались заперечення на акт перевірки, в яких зазначено, що на момент перетину державного кордону ОСОБА_1 було не відомо про зняття його з консульського обліку, також, зазначено, що позивач є громадянином ОСОБА_3, надано копію паспорту громадянина ОСОБА_3. Однак, вказані заперечення відповідач не врахував та безпідставно визнав резидентом України. Крім того, позивач зазначає, що ним було припинено режим тимчасового ввезення транспортного засобу шляхом вивезення вищевказаного автомобілю через пункт пропуску "Маяки-Удобне-Паланка" Одеської митниці ДФС, що, на думку позивача, унеможливлює застосування до нього запобіжних заходів у вигляді стягнення митних платежів.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 21.08.2018 року залучено до участі у справі у якості співвідповідача Головне управління ДФС у Сумській області.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 21.11.2018 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Сумській області від 18.07.2018 № НОМЕР_3.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Сумській області від 18.07.2018 № НОМЕР_1.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Сумській області від 18.07.2018 № НОМЕР_2.

Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Сумській області судовий збір у розмірі 3351 грн. 77 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із судовим рішенням, Головним управлінням ДФС у Сумській області подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.11.2018 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Вказує, що задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку про їх обґрунтованість. Зазначив, що за наслідком проведеної перевірки встановлено, що позивачем був ввезений транспортний засіб на митну територію України в митному режимі тимчасового ввезення до 1 року, з метою особистого користування; в порушення частини 3 статті 380 Митного кодексу (далі України). Ввезення відбулося без письмового зобов'язання про зворотне вивезення транспортного засобу, без умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, без сплати митних платежів, які відповідно до закону підлягали сплаті при імпорті. Разом з тим, оскільки позивач має статус резидента, то згідно положень статті 380 МК України повинен був сплатити митні платежі за тимчасове ввезення транспортного засобу особистого користування на митну територію України. Платежі, які підлягали сплаті становлять 268141,50 грн., в т. ч. ввізне мито - 17623,96 грн., акциз - 176454,03 грн., ПДВ - 74063,51 грн.

Представник позивача надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представники сторін про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлялись.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що співробітниками Головного управління ДФС у Сумській області у період з 20.06.2018 по 25.06.2018 проведено документальну позапланову невиїзну перевірку платника податків ОСОБА_1 з питань державної митної справи під час здійснення митного контролю та оформлення транспортного засобу "Volvo" р.н. РМТА306 19.05.2017, за результатами якої складено акт від 04.06.2018 № 3976/18-28-13-03//214 (а.с. 17 -20).

Під час перевірки податковий орган дійшов висновку про порушення позивачем вимог діючого законодавства, а саме ч.3 ст.380, ст.279, ст.280 МК України, ст.190, ст.193, ст.214, ст.215 Податкового кодексу України (далі ПК України).

Контролюючим органом встановлено, що згідно даних електронного журналу пасажирського пункту пропуску АСМО Інспектор, громадянин України ОСОБА_1 на автомобілі Volvo S80, VIN-код YV1TS33, німецький реєстраційний номер РМТА306, слідуючи на напрямку руху В'їзд в Україну з метою особистого користування транспортним засобом в митному режимі тимчасового ввезення до 1 року, заїхав 19.05.2017 о 13.46.06 год. в коридор спрощеного митного контролю (зелений коридор) митного поста Бачівськ Сумської митниці ДФС. Зазначений транспортний засіб оформлено в режимі тимчасове ввезення на митну територію України терміном на 1 рік. Підставою для оформлення автомобіля в режимі тимчасове ввезення без сплати митних платежів була відмітка в паспорті про перебування громадянина України ОСОБА_1 на постійному консульському обліку в Посольстві України в Державі ОСОБА_3. З листа Міністерства закордонних справ України від 15.02.2018 № 71/ПР/16-523/2-219 встановлено, що поданий ОСОБА_1 у коридорі спрощеного митного контролю паспорт громадянина України для виїзду за кордон АС856378 зі штампом Прийнятий на консульський облік в КВ Посольства України в Державі ОСОБА_3 11 вересня 2000р. із підписом консульської посадової особи та малою гербовою печаткою - з 01.10.2013 не відповідає дійсності в частині перебування ОСОБА_1 на постійному консульському обліку. Будь-яких інших відомостей з доказами постійного проживання за кордоном ОСОБА_1 для виконання митних процедур 19.05.2017 подано не було.

Не погоджуючись із висновками акту перевірки, позивач надав заперечення, за наслідками розгляду яких, листом від 16.07.2018 року Головне управління ДФС у Сумській області повідомило, що зазначені порушення відповідають вимогам законодавства та є правомірно встановленими, підстав для скасування наказу на перевірку та результатів перевірки немає.

На підставі акту перевірки Головним управління ДФС у Сумській області 18.07.2018 прийнято податкові повідомлення-рішення:

- № НОМЕР_3, яким збільшено суму грошового зобовязання за платежем акцизний податок на транспортні засоби у сумі 220567, 54 грн. (а.с. 26);

- № НОМЕР_1, яким збільшено суму грошового зобовязання за платежем податок на додану вартість з ввезених на територію України товарів на суму 92579,39 грн. (а.с. 27);

- № НОМЕР_2, яким збільшено суму грошового зобовязання за платежем мито на товари, які ввозяться (пересилаються) громадянами на суму 22029, 95 грн. (а.с. 28).

Не погоджуючись із правомірністю вищевказаних податкових повідомлень-рішень, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду належних і достатніх доказів, які спростовували б твердження позивача, не навів мотивів прийняття спірних рішень, а відтак, не довів правомірності своїх рішень.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 3 ст. 308 КАС України).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Відносини, з приводу митного контролю та митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України, справлянням митних платежів, регулюються положеннями МК України, а також положеннями ПК України та інших законів України з питань оподаткування.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 380 МК України, тимчасове ввезення громадянами- нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів. Обов'язковою умовою допуску зазначених транспортних засобів до тимчасового ввезення на митну територію України є реєстрація цих транспортних засобів в уповноважених органах іноземних держав, що підтверджується відповідним документом.

Транспортні засоби особистого користування, що тимчасово ввозяться на митну територію України громадянами-нерезидентами, не підлягають письмовому декларуванню та звільняються від подання документів, що видаються державними органами, уповноваженими здійснювати види контролю, зазначені у статті 319 МК України. Пропуск таких транспортних засобів через митний кордон України здійснюється без застосування до них заходів гарантування, передбачених розділом X МК України. Пальне, що міститься у звичайних (встановлених заводом-виробником) баках зазначених транспортних засобів, не підлягає письмовому декларуванню та не є об'єктом оподаткування митними платежами.

Згідно із ч. 3 ст. 380 МК України, тимчасове ввезення громадянами-резидентами транспортних засобів особистого користування, що класифікуються за товарними позиціями 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепів до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД дозволяється на строк до одного року під письмове зобов'язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, після сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.

Необхідність сплати особою митних платежів при ввезенні на територію України транспортного засобу для особистого користування або звільнення від їх сплати залежить від того, чи є особа резидентом чи нерезидентом і встановлюється митним органом при ввезенні автомобіля на територію України.

Як встановлено під час розгляду справи, фактичною підставою для нарахування позивачу грошових зобовязань стало те, що при митному оформленні під час ввезення транспортного засобу на територію України позивач надав документи, що містили недостовірну інформацію про перебування на консульському обліку, внаслідок чого посадовою особою митниці безпідставно визначено позивача як нерезидента та не стягнуто митні платежі, в той час як, на переконання відповідача, ОСОБА_1 є резидентом України, оскільки знятий з консульського обліку.

Перевіряючи правомірність вказаних висновків контролюючого органу, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Відповідно ст. 4 Конституції України, в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття та припинення громадянства визначаються законом.

Згідно із п.1 ст.2 Закону України "Про громадянство України", якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Тобто, у разі набуття громадянином України громадянства іншої держави, то останній не позбавляється при цьому українського громадянства і в правових відносинах з Україною надалі визнається лише як громадянин України.

Згідно п. 50 ч. 1 ст. 4 ИК України, резиденти - це зокрема фізичні особи: громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які мають постійне місце проживання в Україні, у тому числі ті, які тимчасово перебувають за кордоном.

Нерезиденти - це зокрема фізичні особи: іноземці та особи без громадянства, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України (п. 33 ч. 1 ст. 4 МК України).

Основоположним критерієм визначення особи резидентом чи нерезидентом у розумінні МК України є її постійне місце проживання, а не її громадянство, оскільки нерезидентом може бути, зокрема, як громадянин України, так і громадянин іншої держави.

Для того щоб особа вважалася нерезидентом вона повинна відповідати певним критеріям характерним для нерезидентів України, а саме мати статус (бути) іноземця чи особи без громадянства або бути громадянином України, який має постійне місце проживання за межами України, у тому числі таким, який тимчасово перебуває на території України.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 16.10.2018 року по справі №751/7809/16-а.

Згідно із пп. 14.1.122. п. 14.1 ст. 14 ПК України, нерезиденти це фізичні особи, які не є резидентами України.

Відповідно до пп.14.1.213 п.14.1 ст. 14 ПКУ фізична особа - резидент це особа, яка має місце проживання в Україні.

У разі якщо фізична особа має місце проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо така особа має місце постійного проживання в Україні; якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні звязки (центр життєвих інтересів) в Україні. У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та відїзду) протягом періоду або періодів податкового року.

Зі змісту положень Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", п.17 Порядку централізованого оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13 березня 2013 року №2185, а також п. 5.3 Порядку розгляду в дипломатичних представництвах або консульських установах України за кордоном клопотань громадян України, які виїхали за її межі тимчасово, про залишення на постійне проживання за кордон, затвердженого наказом Міністерства закордонних справ України від 22.11.1999 №2201, слідує, що документом, який підтверджує постійне проживання громадянина України за кордоном, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон зі штампом "Постійне проживання" або таким написом (з відміткою про дату внесення та із зазначенням посади і прізвища особи, яка його внесла), який скріплюється підписом посадової особи та печаткою відповідного територіального підрозділу Міністерства закордонних справ України або дипломатичного представництва чи консульської установи України за кордон.

Згідно даних облікової картки громадян України, які постійно проживають за кордоном, наданої суду Міністерством закордонних справ України, місцем постійного проживання позивача за кордоном є: Ізраіль, м. Бать-Ям, вул. Йосефтал (а.с. 121).

На момент ввезення позивачем транспортного засобу у паспорті громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 були відсутні будь-які відмітки про зняття з консульського обліку (а.с. 70).

Крім того, відсутні жодні належні докази повідомлення ОСОБА_1 про зняття його з консульського обліку, оскільки листом від 16.11.2018 № 721/17-636-1341 Міністерство закордонних справи України повідомило, що за інформацією Посольства України в Державі ОСОБА_3 копії повідомлення про зняття позивача з консульського обліку не збереглось (а.с. 169).

Відповідно ч. 1 ст. 246 МК України, метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

В силу приписів ст. 318 МК України, митний контроль передбачає виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Згідно ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року № 3477-IV зазначається, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною 17.07.1997 року (далі - Конвенція), є частиною національного законодавства.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 19 Конвенції передбачено, що для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами, однією з яких є Україна, їхніх зобов'язань за Конвенцією та протоколами до неї, створюється Європейський суд з прав людини. Він функціонує на постійній основі. Високі Договірні Сторони зобов'язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами (ст. 46 Конвенції).

Згідно Рішення ЄСПЛ по справі "Рисовський проти України" (Rysovskyyv. Ukraine) від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskalv. Poland).

Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatismutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pinc v. The Czech Republic), заява №36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII).

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обовязків (див. рішення у справі "ОСОБА_4 проти Хорватії" (Lelasv. Croatia).

Колегія суддів зазначає, що під час проходження позивачем митного оформлення контролюючим органом здійснювався відповідний контроль. Жодних порушень позивачем законодавства виявлено не було.

Згідно пояснень старшого державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Бачівськ» Сумської митниці ДФС ОСОБА_5 від 12.04.2018 року вбачається, що наявні у паспорті відмітки про постановку на консульський облік в ОСОБА_3 та проживання там більше року дозволили віднести позивача до громадянина-нерезидента відповідно до п. 33 ст. 4 МК України. Відмітки про зняття з консульського обліку в паспорті позивача були відсутні, підстави вважати паспорт підробленим не було (а.с. 69).

Проте, вже після закінчення режиму тимчасового ввезення автомобіля шляхом вивезення його у встановлений МК України строк за межі митної території України, податковий орган проводить перевірку, за наслідками якої робить висновок, що позивач не мав статусу громадянина-нерезидента.

Разом з тим, колегія суддів наголошує, що жодних доказів у підтвердження даної обставини, окрім, повідомлення Міністерства закордонних справ України про зняття з консульського обліку, акт перевірки від 04.06.2018 № 3976/18-28-13-03//214 не містить.

Податковим органом під час перевірки не встановлювались критерії (умови) у разі наявності яких, особа вважається фізичною особою резидентом - а саме: місця постійного проживання позивача, центру його життєвих інтересів, а також факту перебування в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від'їзду) протягом періоду або періодів податкового року та місця постійного проживання членів сім'ї позивача.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Належними та допустимими доказами відповідач, як суб'єкт владних повноважень на якого покладено обов'язок щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення, не довів обґрунтованість висновків акту перевірки.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі, як на підтвердження статусу позивача як резидента України, на той факт, що останній зареєстрований як фізична особа-підприємець в Україні, має місце постійного проживання в Україні, є одним із засновників партійної організації, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки в акті перевірки, на підставі якого відповідачем прийнято оскаржувані рішення, відсутні жодні посилання на вказані обставини.

На підставі викладеного, колегія суддів колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності в діях позивача порушення вимог законодавства та, як наслідок, неправомірності нарахування за вказані порушення суми грошового зобов'язання на підставі оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції скасуванню не підлягає.

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не впливають на правомірність висновків суду.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Сумській області залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.11.2018 року по справі №1840/2871/18 за позовом ОСОБА_1 до Заступника начальника Головного управління ДФС у Сумській області ОСОБА_2, Головного управління ДФС у Сумській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_6
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_7 ОСОБА_4
Повний текст постанови складено 22.04.2019 року