Справа № 120/404/19-а
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

11 квітня 2019 р. Справа № 120/404/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Жданкіної Наталії Володимирівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Перевертака В.В.,

позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_8.,

представника відповідача: Жердєва О.А., Вільчинської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

В обґрунтування позовних вимог позивач та її представник зазначили, що вони не погоджуються з податковими повідомленнями рішеннями, вважає їх необґрунтованими, протиправними та такими, що підлягають скасуванню. Зокрема вказали, що позивач 24.10.2013 отримала у спадщину 4/200 часток квартири №1 кімн. 9 в будинку АДРЕСА_1. Однак, відповідачем при визначенні позивачу суми податкових зобов'язань на доходи фізичних осіб за 2013 рік в сумі 5724,75 грн. (ППР № від 11.08.2016), базу оподаткування визначено виходячи з вартості отриманого у спадщину майна з розрахунку 4/100 часток квартири №1 кімн. 9 в будинку АДРЕСА_1, що не відповідає дійсності. Відповідний розрахунок на переконання позивача та її представника є хибним та свідчить про протиправність ППР № від 11.08.2016.

Також, обґрунтовуючи свої позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування ППР № від 15.11.2016 стороною позивача вказано, що за вказаним рішенням податкового органу позивача була зобов'язана протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання ППР сплатити по податковому зобов'язанню 1085,45 грн., в тому числі: основний платіж - 723,63 грн., штрафні санкції - 361,82 грн. Дане податкове зобов'язання ОСОБА_1 було сплачено 25.11.2016, згідно квитанції №3 від 25.11.2016. Таким чином, на переконання позивача та її представника, нарахування подальших санкцій за фактично оплаченим податковим платежем є протиправним.

Все це, на думку позивача та її представника, є підставами для задоволення позовних про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 08.02.2019 за вказаним позовом відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою 13.09.2018 підготовче засідання було відкладено на 11.10.2018 з підстав наведених у ч. 2 ст. 205 КАС України.

В підготовчому судовому засіданні 05.03.2019 судом оголошено перерву до 21.03.2019.

Ухвалою від 21.03.2019, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та, за згодою сторін, вирішено розгляд справи по суті розпочати в цьому ж судовому засіданні.

Також, ухвалою від 21.03.2019, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання, відкладено судове засідання на 11.04.2019.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили суд позов задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві та усних поясненнях наданих під час судового розгляду справи.

Представники відповідача проти задоволення позовних вимог заперечували, просили в задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі з мотивів наведених у відзиві на позовну заяву (вх. №11715 від 28.02.2019). Зокрема вказали, що податковий орган при винесені оскаржуваних рішень діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України. Щодо сплати позивачем коштів в сумі 1085,45 грн. згідно квитанції №3 від 25.11.2016, стороною відповідача зауважено, що останні були зараховані в рахунок погашення податкового зобов'язання визначеного позивачу ППР № від 11.08.2016.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що відповідачем в період з 06.05.2016 по 12.05.2016 та в період з 24.10.2016 по 28.10.2016 проведено дві документальні позапланові невиїзні перевірки ОСОБА_1, а саме:

- щодо своєчасності, достовірності повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб з доходу у вигляді вартості успадкованого чи отриманого у дарунок майна за період з 01.01.2013 по 31.12.2013, за результатами якої складений акт №557/1305/НОМЕР_1 від 20.05.2016 (а.с. 16-21);

- щодо своєчасності, достовірності повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб з доходу отриманого у спадщину (подарований) від фізичної особи, що не є членом сім'ї першого ступеня споріднення за період з 01.01.2014 по 31.12.2014 за результатами якої складено акт №1142/1305/НОМЕР_1 від 04.11.2016 (а.с. 23-27).

Відповідно до висновків, викладених в акті №557/1305/НОМЕР_1 від 20.05.2016, в ході перевірки встановлено порушення позивачем:

- п.п. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49, п. 177.11 ст. 177 Податкового кодексу України від 02.12.2010 за № 2755-VI (далі - ПК України), у результаті неподання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2013 рік,

- п.п. 164.2.10 п. 164.2 ст. 164, п.п. 174.2.2 п. 174.2, п. 174.3, п. 174.6 ст. 174 ПК України, в результаті чого визначено суму податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб за 2013 рік на суму 5724,75 грн.

Відповідно до висновків, викладених в акті № 1142/1305/НОМЕР_1 від 04.11.2016, в ході перевірки встановлено порушення позивачем:

- п.п. 164.2.10 п. 164.2 ст. 164, п.п. 174.2.2 п. 174.2, п. 174.3, п. 174.6 ст. 174 ПК України, в результаті чого визначено суму податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб за 2014 рік на суму 723,63 грн.

Висновки проведених перевірок знайшли своє відображення у прийнятих податкових повідомленнях - рішеннях:

- № від 11.08.2016, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб за 2013 рік на суму 7155,94 грн., в т.ч. за податковим зобов'язанням 5724,75 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями 1431,19 грн.;

- № від 15.11.2016, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб за 2014 рік на суму 1085,45 грн., в т.ч. за податковим зобов'язанням 723,63 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями 361,82 грн. (а.с. 15, 22).

Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними, а, відтак, такими, що підлягають скасуванню, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог та наданих у справу доказів, суд виходить з наступного.

Статтями 67 та 68 Конституції України передбачено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом, неухильно додержуватися Конституції України та чинного законодавства України.

Згідно з п.п.36.1, 36.2 ст.36 Податкового кодексу України податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов'язок платника податків виникає за кожним податком та збором.

Положенням п.38.1 ст. 38 Податкового кодексу України зазначено, що виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.

Підпунктом 162.1.1. пункту 162.1. статті 162 розділу IV ПК України встановлено, що платниками податку є фізична особа-резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Згідно підпункту 163.1.1. пункту 163.1. статті 163 цього Кодексу об'єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

Відповідно до абзацу підпункту 164.2.10. пункту 164.2. статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається, зокрема, дохід у вигляді вартості успадкованого чи отриманого у дарунок майна у межах, що оподатковується згідно з цим розділом.

Згідно із приписами пункту 174.6 статті 174 Податкового кодексу України кошти, майно, майнові чи немайнові права, вартість робіт, послуг, подаровані платнику податку, оподатковуються згідно з правилами, встановленими цим розділом для оподаткування спадщини.

Пунктом 174.1 статті 174 Податкового кодексу України передбачено, що об'єктом спадщини платника податку є, зокрема, об'єкт нерухомості.

При цьому відповідно до пункту 174.3 статті 174 Податкового кодексу України особами, відповідальними за сплату (перерахування) податку до бюджету, є спадкоємці, які отримали спадщину.

Дохід у вигляді вартості успадкованого майна (кошти, майно, майнові чи немайнові права) у межах, що підлягає оподаткуванню, включається спадкоємцями до складу загального річного доходу платника податку, зазначається в річній податковій декларації, крім спадкоємців-нерезидентів, які зобов'язані сплатити податок до нотаріального оформлення об'єктів спадщини, та спадкоємців, які отримали у спадщину об'єкти, що оподатковуються за нульовою ставкою податку на доходи фізичних осіб.

Ставки податку на доходи фізичних осіб, за якими оподатковуються об'єкти спадщини, передбачено пунктами 174.2 та 174.6 статі 174 Податкового кодексу України.

Відповідно до підпункту 174.2.1 пункту 174.2 статті 174 Податкового кодексу України об'єкти спадщини оподатковуються за нульовою ставкою у разі, якщо успадковуються членам сім'ї спадкодавця першого ступеня споріднення, якими, згідно Податкового кодексу України, вважаються батьки фізичної особи, чоловік та дружина, діти, у тому числі усиновлені згідно підпункту 14.1.263 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України. Інші члени сім'ї фізичної особи вважаються такими, що мають другий ступінь споріднення.

При цьому, відповідно до пункту 179.7 статті 179 Податкового кодексу України фізична особа зобов'язана самостійно до 1 серпня року, що настає за звітним, сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену в поданій нею податковій декларації. Сума податкових зобов'язань, донарахована контролюючим органом, сплачується до відповідного бюджету у строки, встановлені цим Кодексом.

Підпункту 54.3.5. пункту 54.3. статті 53 Податкового кодексу України встановлено, що контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо дані перевірок щодо утримання податків у джерела виплати, в тому числі податкового агента, свідчать про порушення правил нарахування, утримання та сплати до відповідних бюджетів податків і зборів, передбачених цим Кодексом, у тому числі податку на доходи фізичних осіб таким податковим агентом.

Відповідно до підпункту 174.2.2 пункту 174.2 статті 174 Податкового кодексу України, об'єкти спадщини оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 цього Кодексу, у розмірі 5% вартості будь-якого об'єкта спадщини, що успадковується спадкоємцями, які не є членами сім'ї спадкодавця першого ступеня споріднення.

Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 від своєї рідної тітки ОСОБА_5 отримала спадщину на 4/200 часток квартири АДРЕСА_1, що підтверджується, витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 24.10.2013 за №35507179 (а.с. 39), свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 24.10.2013, зареєстрованим в реєстрі за № 9-2103 (а.с. 38).

Таким чином, оскільки в даному випадку позивач не є членом сім'ї спадкодавця першого ступеня споріднення, у неї після отримання у спадщину частини нерухомого майна, виник обов'язок сплати податку на доходи фізичних осіб у сумі 5% від вартості об'єкта спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи, оскільки позивач самостійно, у визначені ПК строки, декларацію з податку на доходи фізичних осіб за 2013 рік до податкового органу не подала, суму податкового зобов'язання за отримане у спадщину нерухоме майно до бюджету не сплатила, відповідачем, на підставі результатів проведеної документальної позапланової невиїзної перевірки щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб з доходу у вигляді вартості успадкованого майна за період з 10.01.2013 по 31.12.2013 фізичної особи ОСОБА_6, позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 7155,94 грн. (ППР № від 11.08.2016).

В судовому засідання представник відповідача пояснив, в ході проведеної контролюючим органом позапланової перевірки, зокрема згідно відомостей з ЦБД ДРФО, було встановлено, що позивач в 2013 році отримала дохід, у вигляді вартості успадкованого чи отриманого у спадщину майна від фізичної особи, що не є членом сім'ї першого ступеня споріднення (ознака доходу 114) в сумі 114495.00 грн. В ході проведення доперевірочного аналізу для підтвердження виплачених доходів і надання документів Вінницькою ОДПІ надіслано запит № 35074/10/02-28-17-04 від 03.12.2015 до Першої київської державної нотаріальної контори, про надання інформації та її документального підтвердження. На вищевказаний запит отримано відповідь від 11.03.2016 №1859/01-16, згідно якої підтверджено, що протягом 2013 року позивач отримала спадщину від осіб, які не є членами сім'ї першого ступеня спорідненості (ознака доходу 114) в сумі 114495.00 грн. (а.с. 68).

З огляду на отриману інформацію, відповідач, керуючись положеннями п. 167.2 ст. 167 ПК України, визначив позивачу грошове зобов'язання з ПДФО в сумі 5724,24 грн. (114495,00 * 5% = 5724,24 грн.).

Разом з тим, суд критично оцінює відповідний розрахунок грошового зобов'язання з ПДФО, позаяк згідно відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (витяг з реєстру № 11473684 від 24.10.2013) розмір частки квартири АДРЕСА_1, яку позивач отримала у спадщину становить 4/200. Про відповідний розмір частки нерухомого майна у вигляді квартири, що був отриманий позивачем у спадщину також свідчить наявне в матеріалах справи свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 24.10.2013 (спадкова справа №1410/2012).

Таким чином відповідачем при визначенні позивачу суми грошового зобов'язання з ПДФО було невірно визначено базу оподаткування, виходячи з частки 4/100 квартири АДРЕСА_1, адже позивачем у спадщину отримано лише 4/200 вказаної квартири. Зважаючи на викладене, сума штрафної санкції, застосована до позивача внаслідок несвоєчасної сплати ПДФО, яка згідно пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, становить 25 % суми визначеного податкового зобов'язання, також не відповідає дійсним обставинам справи.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 9, 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

У відповідності до ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини ( надалі ЄСПЛ).

У рішенні в справі «Щокін проти України» (п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення податковим органом зобов'язання особи з податку безперечно є втручанням до майнових прав заявника, гарантованих статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке втручання за Конвенцією може бути визнане тільки якщо здійснене на умовах, передбачених законом.

При розгляді ЄСПЛ податкових спорів в мотивувальній частині рішення найчастіше застосовується стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Даною статтею гарантується право на мирне та вільне володіння своїм майном. Визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку про недотримання контролюючим органом вимог ч.2 ст. 2 КАС України при винесенні оскаржуваного ППР № від 11.08.2016, оскільки воно винесено без врахування всіх обставин, а тому суд прийшов до переконання про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування вказаного ППР.

Натомість надаючи оцінку позовним вимогам позивача в частині визнання протиправним та скасування ППР № від 15.11.2016, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб за 2014 рік на суму 1085,45 грн., суд зазначає наступне.

Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1, від своєї рідної тітки ОСОБА_5 отримала спадщину:

- на 1/4 частини житлового будинку, будівель та споруд, що знаходиться у АДРЕСА_1 (свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 24.07.2014, зареєстрованим в реєстрі за № 9-962);

- на 1/4 частини земельної ділянки від площі 0,2500 га (кадастровий номер НОМЕР_3), що розташована у АДРЕСА_1 (свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 24.07.2014, зареєстрованим в реєстрі за № 9-963);

- на 1/4 частини земельної ділянки від площі 1,6983 га (кадастровий номер НОМЕР_4), що розташована у Вінницькій області, Вінницькому районі, Парпуровецька сільська рада, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 24.07.2014, зареєстрованим в реєстрі за № 9-997), що, окрім іншого підтверджується, витягами з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, витягами про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 24.07.2014 (а.с. 37-48).

Також судом встановлено, що посадовою особою відповідача в 2016 році була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка діяльності ОСОБА_6 за період з 01.01.2014 по 31.12.2014 відповідно до затвердженого плану перевірки.

Перевіркою дотримання встановленого порядку подання (у випадках коли таке подання є обов'язковим) податкових декларацій встановлено, що податкова декларація про майновий стан і доходи за 2015 рік позивачем до Вінницької ОДПІ не була подана.

Також, перевіркою правильності визначення загального річного оподатковуваного доходу платника податків - фізичної особи, відображеного в податковій декларації, встановлено не подання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2014 рік, в результаті чого платником податків - фізичною особою ОСОБА_7 занижено загальний річний оподатковуваний дохід на суму 14472,64 грн.

Розрахунок податку на доходи фізичних осіб за період з 01.01.2014 по 31.12.2014 відповідачем було проведено відповідно до п. 167.2 ст.167 ПК України та склав 723,63 грн. (14472,64 грн. х 5%).

Отже, за результатами перевірки позивачу донараховано податок на доходи фізичних осіб за 2014 рік в сумі 723.63 грн. та нараховано штрафну (фінансову) санкцію в сумі 361,82 грн.

Розмір визначеного відповідачем грошового зобов'язання позивачем та її представником під сумнів не ставився, однак стверджуючи про протиправність прийнятого відповідачем ППР № від 15.11.2016 стороною позивача було звернуто увагу суду, що відповідне грошове зобов'язання в сумі 1085,45 грн. ОСОБА_1 було самостійно сплачено згідно квитанції №3 (а.с. 49).

Однак, як пояснив в судовому засіданні представник відповідача, оскільки станом на час сплати коштів за вищезазначеною квитанцією, за позивачем обліковувався податковий борг, то дана сума була зарахована саме на його погашення.

Відповідно до п. 87.9 ст. 87 Податкового кодексу України (далі - Податковий кодекс) у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов'язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник, у рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. У такому самому порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до ст. 95 Податкового кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом.

Спрямування коштів платником на погашення грошового зобов'язання перед погашенням податкового боргу забороняється, крім випадків спрямування цих коштів на виплату заробітної плати та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Згідно з п. 131.2 ст. 131 Податкового кодексу при погашенні суми податкового боргу (його частини) кошти, що сплачує такий платник податків, у першу чергу зараховуються в рахунок податкового зобов'язання. У разі повного погашення суми податкового боргу кошти, що сплачує такий платник податків, у наступну чергу зараховуються в рахунок погашення штрафів, а в останню чергу - в рахунок пені.

Якщо платник податків не виконує встановленої цим пунктом черговості платежів або не визначає її у платіжному документі (чи визначає з порушенням зазначеного порядку), контролюючий орган самостійно здійснює розподіл такої суми у порядку, визначеному цим пунктом.

Таким чином, аналізуючи зазначені положення ПК в їх взаємозв'язку із встановленими обставинами справи, суді дійшов висновку, що під час зарахування сплачених позивачем коштів в сумі 1085,45 грн. за квитанцією №3 в рахунок погашення суми податкового боргу, відповідач діяв у межах та у спосіб визначений нормами чинного законодавства, що в свою чергу свідчить, що грошове зобов'язання визначене позивачу оскаржуваним ППР № від 15.11.2016 станом на час розгляду справи в суді залишилось не погашеним та підлягає виконанню.

У зв'язку з вище встановленими фактичними обставинами справи суд дійшов до переконання, що ППР № від 15.11.2016, є правомірним та таким, що скасуванню не підлягає.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин у справі.

Частиною 2 ст.2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Враховуючи вищевикладене, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Вінницькій області про скасування податкових повідомлень-рішень № від 11.08.2016, № від 15.11.2016, підлягає частковому задоволенню в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Вінницькій області № від 11.08.2016, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб за 2013 рік на суму 7155,94 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведену норму, витрати понесені позивачем у даній справі в сумі 1792,00 грн. судового збору підлягають відшкодуванню частково у розмірі 382,20 грн. (1/2 задоволених вимог).

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Вінницькій області № від 11.08.2016, що було прийняте відносно ОСОБА_1.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 382,20 грн. (триста вісімдесят чотири гривні 20 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 (АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1)

Головне управління ДФС у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21036, )

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна