Справа № 520/8552/18
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 р.Справа № 520/8552/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Тацій Л.В. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Шляхова О.М., м. Харків, повний текст складено 21.11.18 року по справі № 520/8552/18

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України , Управління Державної міграційної служби України в Київській області

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Київській області, в якій просив суд:

- визнати протиправним висновок - Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 14.05.2018 року стосовно громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

- скасувати п.6 (пп. 6.1-6.3) наказу Державної міграційної служби України № 104 від 13.07.2018 року "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання", що стосується громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що п.6 ( пп.6.1-6.3) наказу Державної міграційної служби України № 104 від 13.07.2018 року "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання" стосовно позивача є протиправним та таким, що грубо порушує законодавства України, права, свободи та законні інтереси позивача та підлягає скасуванню, оскільки, на думку позивача зазначений наказ не може бути визнано таким, що прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України і підлягає скасуванню, у зв'язку з чим просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 (ІНПП: НОМЕР_1; АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (ЄДРПОУ:001, м.Київ, вул. Володимирська, 9), Управління Державної міграційної служби України в Київській області (; 04073, м. Київ. вул. Петропавлівська, б. 11) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Скасовано п.6 ( пп. 6.1-6.3) наказу Державної міграційної служби України № 104 від 13.07.2018 року "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання", що стосується громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Державна міграційна служба України, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила суд скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2018 року у справі №520/8552/18 та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог громадянину Соціалістичної республіки Вєтнам ОСОБА_1 відмовити повністю.

В обґрунтування вимог посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права (абзац 4 пункт 4, розділу перехідних положень Закону України "Про імміграцію"), та процесуального права (ст.6, 77, 90, 242 КАС України). Зазначає, що на момент звернення у 2003 році позивача із заявою щодо отримання посвідки, норма Законом України "Про імміграцію", котра надавала іноземному громадянину право отримати посвідку без дозволу на імміграцію, не могла бути застосована. Враховуючи вказане, цілком логічним є висновок про те, що з нечинного акта не можуть виникати правові відносини між особою та державним органом. Однак, ДМС України не приймало рішення щодо скасування рішення про надання дозволу на імміграцію, оскільки відповідно до абз. 6 пункту 4 Розділу V "Прикінцевих положень" Закону України "Про імміграцію", особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих Положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 Закону. Отже, з аналізу вказаної норми слідує, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР та звернулися із заявою про видачу посвідки протягом шести місяців з дня набрання чинності Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію набувають в силу закону, а тому посвідка на постійне проживання в Україні видається без оформлення дозволу на імміграцію. Отже, з відповідною заявою необхідно було звернутись до 07 лютого 2002 року, оскільки з 08 лютого 2002 року абзац 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" не міг бути застосованим, натомість позивач звернувся із заявою лише 26.06.2003 року, тобто після закінчення строку, вказаного у Законі України "Про імміграцію". Вказує, що на момент звернення позивача ГУМВС України в Київській області не мало правових підстав для надання позивачу посвідки на постійне проживання відповідно до п. 4 розділу V "Прикінцевих положень" Закону України "Про імміграцію", оскільки позивачем було порушено термін звернення з відповідною заявою (до 07.02.2002 року).

Сторони про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про вручення, які містяться в матеріалах справи.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивача - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянину В'єтнаму (паспорт НОМЕР_2 від 24.04.2018 року), рішенням ВГІРФО ГУМВС України в Київський області на підставі Закону України "Про імміграцію" та дозволу на імміграцію в Україну було документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3, терміном дії - безстроково.

16.06.2004 року Макарівським РВ ГУ МВС України в Київський області зареєстровано місце проживання позивача за адресою: АДРЕСА_2.

В подальшому 22.07.2004 року Макарівським РВ ГУ МВС України в Київський області позивача знято з реєстрації місця проживання у зв'язку з переїздом на постійне проживання до м. Харкова.

27.07.2004 року Московським РВ ХМУ ГУМВС України в Харківський області зареєстровано місце проживання позивача за адресою АДРЕСА_3

В подальшому 15.08.2005 року Московським РВ ХМУ ГУМВС України в Харківський області позивача знято з реєстрації місця проживання.

26.08.2005 року Московським РВ ХМУ ГУМВС України в Харківський області зареєстровано місце проживання позивача за адресою АДРЕСА_1.

08.05.2018 року до УДМС в Київській області надійшов запит №6301.8.1/8483-18 з ГУ ДМС України в Харківській області щодо перевірки законності оформлення позивачу посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з його зверненням щодо обміну вищезазначеної посвідки.

На виконання зазначеної норми УДМС України в Київській області була проведена перевірка матеріалів особової справи № 47393, щодо законності оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину СРВ ОСОБА_1.

У ході перевірки встановлено, що громадянин СРВ ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, 26.06.2003 року звернувся до Макарівського РВ ГУ МВС України в Київській області з клопотанням щодо видачі йому посвідки на постійне проживання в Україні, оскільки позивач прибув у 1986 році в Україну з метою працевлаштування і він працював на Харківському заводі "Серп і молот" та після звільнення з роботи залишився проживати в Україні (довідка № 18/605-49 від 09.05.2003 року).

Керівництвом ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області 16.06.2004 року на підставі заяви позивача було прийнято рішення щодо документування його посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 16.06.2004 року відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію"

18.09.2018 року позивачу стало відомо, що п.6 ( пп.6.1-6.3) наказу Державної міграційної служби України № 104 від 13.07.2018 року "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання", на підставі висновку УДМС України в Київський області від 14.05.2018 року стосовно громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано недійсною та такою що підлягає вилученню та знищенню посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 видану відділом ГІРФО ГУМВС України в Київський області 16.06.2004 року.

Адвокат Вітер Н.В., 23.03.2018 року, у рамках надання правничої допомоги гр. В'єтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулась до УДМС України в Київській області із адвокатським запитом № АЗ-126/18, в якому просила: надати повну інформацію щодо надання гр. В'єтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 від 16.06.2004 року; повідомити стан чинності на теперішній час дозволу на імміграцію в Україну гр. Вєтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 нар.; повідомити стан чинності посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 від 16.06.2004 року гр. В'єтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1; у разі прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну гр. Вєтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 надати копію рішення; у разі прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну гр. Вєтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 надати копію висновку на підставі якого прийнято рішення; у разі існування наказу (рішення, висновку) про визнання посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 від 16.06.2004 року гр. Вєтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 -недійсною, надати копію наказу (рішення, висновку).

Управління Державної міграційної служби України у Київській області письмовою відповіддю № 3201.14-1395/3201.4-18 від 27.03.2018 року, наданою адвокату Вітер Н.В. на адвокатський запит №АЗ-126/18 від 23.03.2018 року, повідомило, що громадянин В'єтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, був документований посвідкою на постійне проживання в Україні, серії НОМЕР_3, вид. 16.06.2004р. ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області на підставі п. 4 Прикінцевих положень ЗУ "Про імміграцію", як такому, що прибув в Україну на професійне навчання.

18.09.2018 року адвокат Вітер Н.В., у рамках надання правничої допомоги позивачу, також звернулася до УДМС України в Київський області із адвокатським запитом №АЗ-472/18, в якому просила у рамках надання правничої допомоги гр. В'єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно договору про надання правничої допомоги № Д- 33/18 від 22.03.2018 року: надати копію висновку УДМС України в Київський області від 14.05.2018 року, складений за результатом проведеної перевірки щодо документування гр. В'єтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 від 16.06.2004 року; надати копію наказу Державної міграційної служби України "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання" № 104 від 13.07.2018 року в частині що стосується гр. В'єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, проте, представником позивача відповіді на зазначений запит не отримано.

Вважаючи протиправним висновок Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 14.05.2018 року стосовно громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та не погоджуючись із п.6 (пп. 6.1-6.3) наказу Державної міграційної служби України № 104 від 13.07.2018 року "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання", прийнятим відносно позивача, вважаючи їх такими, що грубо порушують законодавство України, а також права, свободи та законні інтереси позивача останній звернувся до суду із позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суб'єкта владних повноважень, що має для позивача юридичне значення, та прийняте на підставі висновку Управління ДМС України в Київській області від 14.05.2018 року - це наказ Державної міграційної служби України № 104 від 13.07.2018 року, який підлягає скасуванню в частині п. 6 (п.п. 6.1-6.3), що, в свою чергу, є належним та найбільш ефективним способом захисту порушених прав та законних інтересів позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Відповідно до абз. 6 ст. 1 Закону України "Про імміграцію" посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Абзацом 6 п.4 Розділу V Прикінцеві положення Закону України "Про імміграцію" визначено, що особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Отже, з вищевказаної норми вбачається, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію, а відтак, позивач отримав посвідку на постійне проживання в межах законодавства.

Колегія суддів зазначає, що позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибув до України у 1986 році з метою працевлаштування та працював на Харківському заводі "Серп і молот" ще до вступу в дію Закону України "Про імміграцію", який прийнятий 07 червня 2001 року, яким передбачено набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень і позивачу в силу дії цього Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

При документуванні позивача 16.06.2004 р. посвідкою на постійне місце проживання в Україні, ВГІРФО ГУМВС України в Київській області проводило перевірку законності залишення його на постійне проживання на території України та керувалось положеннями Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявлено та надано посвідку на постійне місце проживання в Україні

Колегія суддів зазначає, що доказів того, що посвідка на постійне проживання позивача є підробленою або отримана позивачкою у не передбаченому законом порядку, відповідачем не було надано.

Відповідно до приписів ст. 12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем по справі не було враховано, що перелік підстав для прийняття вказаного рішення передбачений ст.12 Закону України "Про імміграцію", а "інших випадків", зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавством не передбачено.

Щодо доводів апелянта про пропущення позивачем шестимісячного строку звернення за отриманням посвідки, слід вказати, що п.2 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію" було зобов'язано Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.

Відповідно до п.3 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію" було рекомендовано Президенту України визначити центральний орган виконавчої влади, на який буде покладено виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції, та привести свої акти у відповідність з цим Законом.

Так, з метою забезпечення виконання Закону України "Про імміграцію" Президентом України було видано Указ №596 від 07.08.2001 р., яким покладено на Міністерство внутрішніх справ України виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та зобов'язано Кабінету міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію".

Таким підзаконним актом стала Постанова Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання" №1983 від 26.12.2002 р.

Відповідно до вступної частини вищевказаної Постанови, остання була видана на виконання статті 5 Закону України "Про імміграцію", тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абзацом четвертим пункту 4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію".

Отже, документування посвідками на постійне місце проживання в'єтнамських громадян на підставі Закону України "Про імміграцію" відповідними міграційними органами фактично було розпочато після 26.12.2002 року у порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002 р. вже після спливу шестимісячного терміну, передбаченого "Прикінцевими положеннями" Закону України "Про імміграцію".

Таким чином, жоден громадянин Соціалістичної республіки В'єтнам не міг звернутися і бути документованим посвідкою на постійне проживання у визначений законом термін до 07.02.2002 р., оскільки порядок видачі таких посвідок було затверджено Кабінетом Міністрів України, всупереч п.2 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" та Указу Президента України № 596 від 07.08.2001 р.

Колегія суддів зауважує, що на момент звернення позивача з заявою про надання посвідки було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до п.4 розділу V Закону України "Про імміграцію", разом з тим, недотримання позивачем передбаченого вказаною нормою шестимісячного терміну не є підставою для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання.

Вищевказана правова позиція узгоджується з висновком Верховного суду, викладеним в постанові від 03.08.2018 р. по справі № 820/1608/17, відповідно до якого посвідка на постійне проживання може бути скасована суб'єктом владних повноважень лише у випадку скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до ст.ст. 12 і 13 Закону України "Про імміграцію". Інших підстав для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання діюче законодавство не передбачає.

Скасування дозволу на імміграцію з інших підстав, зокрема з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавством не передбачено.

Вищезазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного суду, викладеною в постанові від 20.06.2018 р. по справі №820/1208/16.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що п.6 ( пп. 6.1-6.3) наказу Державної міграційної служби України № 104 від 13.07.2018 року "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання", що стосується громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Колегія суддів зазначає, що зі змісту апеляційної скарги Державної міграційної служби України вбачається, що останньою не оскаржується рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог позивача про визнання протиправним висновок - Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 14.05.2018 року стосовно громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1. Разом з тим, в даному випадку рішення суб'єкта владних повноважень, що має для позивача юридичне значення, та прийняте на підставі висновку Управління ДМС України в Київській області від 14.05.2018 року - це наказ Державної міграційної служби України № 104 від 13.07.2018 року, який підлягає скасуванню в частині п.6 (п.п. 6.1-6.3), що, в свою чергу, є належним та ефективним способом захисту порушених прав та законних інтересів позивача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та правомірним, та таким, що не підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апелянта щодо правомірності п.6 (пп. 6.1-6.3) наказу Державної міграційної служби України № 104 від 13.07.2018 року "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання", що стосується громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами даної справи.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з'ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2018 року по справі № 520/8552/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя А.М. Григоров
Судді Л.В. Тацій З.Г. Подобайло
Повний текст постанови складено 22.04.2019 року