Справа № 520/11723/18
Суддя: Гуцал М.І.
Дата ухвалення: 2019-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 р. м. ХарківСправа № 520/11723/18

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Гуцала М.І.,

Суддів: Донець Л.О. , Бенедик А.П. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.01.2019, головуючий суддя І інстанції: Панченко О.В. (повний текст складено 24.01.19) по справі № 520/11723/18

за позовом ОСОБА_1

до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України , треті особи - Міністерство оборони України , ІНФОРМАЦІЯ_1
про визнання бездіяльності протиправною та стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з вимогами про визнання протиправною бездіяльність Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, внаслідок захворювання пов`язаного з проходженням військової служби, та стягнення з відповідача на його користь 158580 грн. одноразової грошової допомоги.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.01.2019 адміністративний позов ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, треті особи: Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та стягнення суми, було задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Державного підприємства обслуговування повітряного руху України щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, внаслідок захворювання пов`язаного з проходженням військової служби.

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, внаслідок захворювання пов`язаного з проходженням військової служби у розмірі 158580 грн. 00 коп.

Не погодившись з таким судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу з вимогами про його скасування та прийняття нового про відмову у задоволенні позову. В обгрунтування заявлених вимог зазначав, що позивач був направлений лише у відрядження до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, перебуваючи у відносинах публічної служби саме з Міністерством оборони України, який має бути належним відповідачем у справі. Додатково зазначав про відсутність повного пакету документів для отримання позивачем одноразової грошової допомоги, оскільки відсутні документи, які свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

Від позивача до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджується про покладений на відповідача законодавством обов`язок виплати одноразової грошової допомоги, оскільки він проходив військову службу на посадах у відповідача. З посиланням на положення п. 5 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ), п. 18 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 (далі Порядок 975), стверджує про виконання відповідачем у спірних правовідносинах владних управлінських функцій по виплаті саме такого виду одноразової грошової допомоги. Заперечує проти доводів апеляційної скарги щодо відсутності документів, які свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), оскільки таким документом є акт огляду медико-соціальної комісії про встановлення причинного зв`язку його захворювання з проходженням військової служби.

Позивач надав до суду апеляційної інстанції заяву про розгляд справи за його відсутності та проханням залишення рішення суду першої інстанції без змін, а вимоги апеляційної скарги без задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача вимоги та доводи апеляційної скарги підтримав, наполягаючи на скасуванні судового рішення та прийнятті нового про відмову у задоволенні позову.

Представник третьої особи, Міністерства оборони України, в судовому засіданні, погоджуючись з відсутністю підстав для задоволення вимог позовної заяви, з огляду на відсутність документів, які свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), наполягала на тому, що належним відповідачем у справі є саме Державне підприємство обслуговування повітряного руху України, яке має створити відповідну комісію з розгляду питання виплати спірної допомоги. На підтвердження наявного обов`язку у відповідача з вирішення питання про виплату одноразової грошової допомоги посилається на норми діючого законодавства, вказані судом першої інстанції в мотивувальній частині оскарженого судового рішення.

Третя особа, ІНФОРМАЦІЯ_1 , відзив на апеляційну скаргу не надав, своїх представників в судове засідання не направив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь обставин справи, пояснення представників відповідача та третьої особи, дослідивши та оцінивши зібрані під час слухання та наявні в матеріалах справи докази, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення вимог поданої відповідачем апеляційної скарги, з огляду на наступне.

В ході судового розгляду було встановлено, що наказом Міністра оборони України від 19.10.1999 позивач був відряджений в розпорядження Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (а.с.9), де проходив військову службу на різних посадах та отримував відповідно до вимог законодавства грошове забезпечення військовослужбовця.

Наказом Міністра оборони України від 27.11.2017 №839 позивач був звільнений у запас у відповідності до вимог ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, що слугувало підставою для прийняття керівником Державного підприємства обслуговування повітряного руху України наказу від 2.01.2018 №03/0 про звільнення ОСОБА_1 29.12.2017 з посади заступника керівника польотів обслуговування Дніпропетровського РСІІ Державного підприємства обслуговування повітряного руху України.

Після звільнення позивачу була встановлена ІІ група інвалідності з 27.06.2018 внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, та ступенем втрати працездатності 70%, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серія 12 ААА №708396 та довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії 10ААА №017601 (а. с. 7, 8).

Позивач звернувся до Дніпропетровського обласного військового комісаріату щодо виплати одноразової грошової допомоги, на що листом від 14.09.2018 отримав відповідь про необхідність врахування особливостей проходження ним військової служби шляхом відрядження до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України. Посилаючись на положення п. 5 ст. 16-3 Закону № 2011-ХІІ та пункту 18 Порядку № 975, третя особа стверджувала про відсутність підстав для виплати коштів за рахунок Міністерства оборони України, оскільки така виплата одноразової грошової допомоги повинна здійснюватися за рахунок коштів державних органів, установ, організацій, до яких позивача було відряджено. Повідомлялося, що документи позивача були направлені до Державного підприємства обслуговування Повітряного руху для прийняття відповідного рішення (а.с.10, 13).

В подальшому позивач з заявою про виплату одноразової грошової допомоги звернувся 24.09.2018 до Державного підприємства обслуговування Повітряного руху, на що отримав відповідь від 29.10.2018 №1-26.2-5127, в якому зазначалося про відсутність законних підстав для призначення і виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям у зв`язку з встановленням інвалідності. Відповідач вказував, що положення п. 6 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ та п. 12 Порядку № 975, якими передбачено виплату одноразової грошової допомоги органами державної влади чи військовими формуваннями, правоохоронними органами, у яких військовослужбовці проходили військову службу. Разом з тим, згідно положень Статуту Украероруху, затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 06.04.2016 № 137, Державне підприємство обслуговування повітряного руху України є державним унітарним підприємством, яке діє як державне комерційне підприємство, що входить до сфери управління такого міністерства, а тому не є органом державної влади. Позивачу було запропоновано звернутись до Міноборони для вирішення порушеного питання, оскільки Украерорух не має законних підстав для призначення і виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності (а.с.12, 11)

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про задоволення позову виходив з положень абзацу 3 п. 4 постанови Кабінету Міністрів України "Про створення об`єднаної цивільно-військової системи організації повітряного руху України" від 19.07.1999 №1281, згідно яких грошове та матеріальне забезпечення військовослужбовців, відряджених до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, здійснюється у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 7.02.2001 №104. Зокрема, виплата грошового забезпечення провадиться за рахунок коштів тих державних органів, установ та організацій, до яких відряджені зазначені військовослужбовці, особи начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби. За відрядженими особами зберігаються всі види матеріального забезпечення за попереднім місцем служби, гарантії щодо соціального захисту, передбачені законодавством, за рахунок бюджетів Збройних Сил, інших військових формувань, органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної кримінально-виконавчої служби. Враховуючи зазначені норми законодавства, судом встановлено факт бездіяльності відповідача, яка полягала у не виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, зважаючи на вимоги діючого законодавства на час спірних правовідносин сторін та фактичні обставини справи.

Положеннями ст.1 Закону №2011-XII встановлено, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно п. 2 ч. 1 Закону №2011-ХІІ, дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Відповідно до статті 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі Закон № 2232-ХІІ), виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом №2011-ХІІ.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 16 Закону №2011-ХІІ, встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби.

В даному випадку, згідно наявної в матеріалах справи довідки МСЕК, позивачу вперше встановлено ІІ групу інвалідності з 27.06.2018 внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, що підтверджує його право звернення за отриманням одноразової грошової допомоги.

Одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5 - 9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України (ст. 16-2 Закону № 2011-ХІІ). При цьому у випадках, зазначених у підпункті 5 пункту 2 статті 16 цього Закону, розмір одноразової грошової допомоги не може бути меншим за 70-кратний прожитковий мінімум, встановлений законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

Відповідно до ч. 6 ст. 16-3 Закону № 2011-ХІІ, одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги, згідно ч. 9 Закону № 2011-ХІІ, визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою КМ України від 25.12.2013 № 975 був затверджений Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, який визначає механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

Пунктом 12 Порядку передбачено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Згідно пункту 17 Порядку 975, особам, звільненим з військової служби, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється органом державної влади, який здійснював розрахунок під час звільнення з військової служби.

В той же час сторонами та третіми особами не заперечувався той факт, що згідно положень Статуту Украероруху, затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 06.04.2016 № 137, Державне підприємство обслуговування повітряного руху України є державним унітарним підприємством, яке діє як державне комерційне підприємство, що входить до сфери управління такого міністерства. Відповідно, визначення відповідача як державного підприємства не є тотожним визначенню органу державної влади, в розумінні приписів ч. 6 ст. 16-3 Закону № 2011-ХІІ та п. п. 12, 17 Порядку № 975.

Суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 07.02.2001 №104 Про порядок і норми грошового та матеріального забезпечення військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань, осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і установ виконання покарань, відряджених до органів виконавчої влади та інших цивільних установ (далі Постанова № 104), згідно яких військовослужбовцям, особам начальницького складу органів внутрішніх справ та органів і установ виконання покарань, відрядженим до органів виконавчої влади та інших цивільних установ, виплачується грошове та здійснюється матеріальне забезпечення, передбачене законодавством для військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань, особового складу органів внутрішніх справ та органів і установ виконання покарань. При цьому грошове забезпечення виплачується, виходячи з окладів за посадами, займаними зазначеними особами в органах та установах, до яких вони відряджені, окладів за військовими званнями та інших видів грошового забезпечення у розмірах і порядку, визначених законодавством для військовослужбовців, осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і установ виконання покарань.

Зазначеним нормативно-правовим актом врегульовано правовідносини, які виникали між позивачем та відповідачем (як цивільною установою) виключно щодо нарахування та виплати грошового забезпечення, відповідно до положень ч. 9 ст. 6 Закону № 2232-XII, якими передбачено можливість відрядження військовослужбовців до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі.

Дійсно, грошове та матеріальне забезпечення військовослужбовців, відряджених до ДП «Украерорух», відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 19.07.1999 № 1281 «Про створення об`єднаної цивільно-військової системи організації повітряного руху України», здійснюється у порядку, визначеному Постановою № 104. При цьому фінансування витрат на утримання підрозділів системи здійснювалось за рахунок коштів, передбачених на ці цілі в державному бюджеті, частини коштів, що надходять від аеронавігаційних зборів та з інших джерел, не заборонених законодавством.

Зі змісту вказаних положень чинного законодавства вбачається, що Міноборони не здійснює нарахування та виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, відрядженим до ДП «Украерорух», та не несе відповідних зобов`язань зі здійснення таких видатків.

Аналогічна правова позиція щодо застосування пункту 2 статті 15 Закону № 2011-ХІІ, статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-XII), які гарантують виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, була висловлена раніше колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 7.04.2014 (справа № 21-398а14).

Разом з тим, предметом спору у цій справі не є одноразова грошова допомога при звільненні, передбачена ст. 15 Закону № 2011-ХІІ, а одноразова грошова допомога у зв`язку із встановленням групи інвалідності, яка не є видом грошового забезпечення військовослужбовця, в розумінні ст. 9 Закону № 2262-ХІІ та ст. 9 Закону № 2011-ХІІ, оскільки є окремим видом соціального захисту військовослужбовця, передбаченого ст. 16 Закону № № 2011-ХІІ, згідно якої це гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

В обгрунтування доводів позовної заяви щодо належного відповідача третя особа, Міністерство оборони України, в своїх поясненнях (а.с. 28, 29), з якими помилково погодився суд першої інстанції, вказує на положення пункту 5 ст.16-3 Закону № 2011-ХІІ, згідно яких у разі встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовцю, особі звільненій з військової служби, який на день отримання інвалідності, визначення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності або на день його звільнення з військової служби обіймав посаду в державному органі, установі, організації із залишенням на військовій службі, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів цих державних органів, установ, організацій, до яких він був відряджений.

Колегія суддів, вважає такі доводи недостатніми на підтвердження наявності у відповідача обов`язку нарахування та виплати спірних сум одноразової грошової допомоги, оскільки зазначені норми права свідчать лише про врегулювання питання визначення джерела фінансування виплат, а не питання призначення до виплати такої допомоги. При цьому зауважується, що відповідач є державним підприємством, а в пункті 5 ст. 16-3 Закону № 2011-ХІІ йде мова про державні органи, установи, організації.

В той же час, як вище зазначалося, призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, згідно вимог ч. 6 ст. 16-3 Закону № 2011-ХІІ та п. 12, п. 17 Порядку № 975, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями. До зазначених суб`єктів, які наділені повноваженнями з призначення та виплати одноразової грошової допомоги, право на яку передбачене ст. 16 Закону № 2011-ХІІ, відповідач не відноситься.

Враховуючи визначення, яке міститься в ст. 16 Закону № № 2011-ХІІ, одноразової грошової допомоги як гарантованої державою виплати, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання, необхідно брати до уваги вимоги ст. 23 Закону № 2011-ХІІ, якими передбачено, що пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ, до яких відповідач теж не відноситься.

Вирішуючи спір на користь відповідача, колегія суддів зауважує, що відповідно до вимог пункту 13 Порядку N 975, Положення про порядок виплати компенсаційних сум військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, які стали інвалідами, членам сімей військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, які загинули під час виконання обов`язків військової служби чи служби в органах внутрішніх справ у складі національного контингенту чи національного персоналу, а також в інших окремих випадках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.05.1994 N 290, з метою правового і соціального захисту військовослужбовців Збройних Сил України, осіб, звільнених з військової служби зі Збройних Сил України та СРСР, які стали інвалідами, військовозобов`язаних та резервістів, які стали інвалідами внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва) чи захворювання, пов`язаних з їх призовом на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, членам родин загиблих (померлих) військовослужбовців Збройних Сил України, у тому числі які загинули під час виконання обов`язків військової служби у складі національного контингенту чи національного персоналу, а також в інших окремих випадках, наказом Міністерства оборони України від 26.10.2016 № 564, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 17.11.2016 за № 1497/29627, було затверджено Положення про Комісію Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум (далі Положення).

Згідно п.п. 2 п. 1 Загальних положень такого Положення, в апараті Міністерства оборони України утворюється спеціальна комісія (далі Комісія) з метою виконання пункту 13 Порядку 975, за яким керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку. В свою чергу розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

До основних завдань та функції Комісії Положенням віднесено вивчення документів та прийняття рішень про призначення (відмову у призначенні) одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Положення зобов`язує Комісію приймати до розгляду документи, що надходять до Міністерства оборони України для призначення одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", без обмежень, зокрема щодо неможливості вирішення питання призначення одноразової грошової допомоги для військовослужбовців, відряджених до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України.

Таким чином, належним відповідачем у справі є Міністерство оборони України в особі створеного ним органу у виді Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум.

Разом з тим, заміна неналежної сторони у справі, згідно приписів ст. 48 КАС України, можлива лише під час слухання справи у суді першої інстанції, що унеможливлює при апеляційному перегляді оскарженого судового рішення усунути недоліки заявленого позову, в тому числі шляхом залучення до участі у справі Міністерства оборони України у якості співвідповідача за ініціативою суду.

Проте, відмова у задоволенні адміністративного позову, заявленого до неналежного відповідача, за умови неможливості його заміни на стадії перегляду судового рішення в апеляційному порядку, не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду з тим самим позовом до належного відповідача. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 13.06.2018 (справа №303/3416/17), від 10.07.2018 (справа №336/4525/17), від 10.04.2019 по справі № 815/5133/16.

Щодо доводів апеляційної скарги, які були підтримані третьою особою, Міністерством оборони України, та стосуються неможливості реалізації наявного у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з відсутністю документів, які свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про задоволення позову, згідно вимог ч. 2 ст. 77 КАС України, не надав оцінку таким доводам, оскільки вони не були зазначені в якості підстави для відмови у призначенні до виплати спірних сум одноразової грошової допомоги ні відповідачем, ні третіми особами.

В свою чергу суд апеляційної інстанції теж не надає відповідної оцінки таким доводам апеляційної скарги, з огляду на констатацію факту заявлення та розгляду позову до неналежного відповідача, що, згідно вимог п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, є самостійною та достатньою підставою для скасування судового рішення та прийняття нового про відмову у задоволенні позову.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів виходить з положень ч. 5 ст. 139 КАС України, згідно яких у разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.01.2019 по справі № 520/11723/18 скасувати.

Прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, треті особи - Міністерство оборони України, Харківський обласний військовий комісаріат про визнання бездіяльності протиправною та стягнення суми.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)М.І. Гуцал
Судді(підпис) (підпис) Л.О. Донець А.П. Бенедик
Повний текст постанови складено 22.04.2019.