Справа № 340/746/19
Суддя: Т.М. Кармазина
Дата ухвалення: 2019-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року м. Кропивницький Справа № 340/746/19

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Кармазиної Т.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання протиправним рішення та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправною відмову ОСОБА_2 управління Пенсійного фонд України в Кіровоградській області, в особі Новоукраїнського відділу обслуговування громадян (сервісного центру) управління обслуговування громадян, у призначені ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) пенсії за віком достроково на підставі п.4 ч.1 ст.115 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 року №1058-IV;

- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України Кіровоградській області призначити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, пенсії за віком достроково на підставі п.4 ч.1 ст.115 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 року №1058-IV з 18.02.2019 року довічно.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 перебувала в шлюбі з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, який 04.01.2016 р. помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Відповідно до експертного висновку №10410 від 23.09.2016 р. захворювання, що призвело до смерті ОСОБА_3, повязане з виконанням обовязків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Після смерті чоловіка, в повторний шлюб позивач не вступала, у віці 55 років, маючи страховий стаж 36 років вона 18.02.2019 року звернулась до Новоукраїнського відділу обслуговування громадян (сервісного центру) управління обслуговування громадян ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області із заявою про призначення пенсії за віком достроково на підставі п.4 ч.1 ст.115 Закону №1058-ІV. Однак, відповідач листом від 27.02.2019 надав відповідь про те, що вона не має права на призначення дострокової пенсії за віком, відповідно до п.4 ч.1 ст.115 Закону №1058-ІV, оскільки її чоловік не мав статусу військовослужбовця.

Згідно наданого до суду відзиву на позов, відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, оскільки позивач звернулась до відповідача із заявою у довільній формі про призначення пенсії, з огляду на що їй надано відповідь відповідно до вимог Закону України Про звернення громадян. Відповідач наголошував, що підставою для прийняття органом Пенсійного фонду рішення є подання заяви за встановленою формою, яка позивачем не подана (а.с.36-37).

У відповідності до п.10 ч.6 ст.12 КАС України дана справа є справою незначної складності, та згідно ст.257 розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Клопотань позивача та представника відповідача про проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебувала в шлюбі з ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с.12).

04 січня 2016 року ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.11).

Відповідно до експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України №10410 від 23.09.2016 року, захворювання, що призвело до смерті ОСОБА_3, повязане з виконанням обовязків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с.13).

18.02.2019 року ОСОБА_1 подала до Новоукраїнського відділу обслуговування громадян (сервісного центру) управління обслуговування громадян ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області заяву, в якій просила призначити достроково пенсію за віком відповідно до п.4 ч.1 ст.115 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування. Додавши до заяви копії: паспорта; документа про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків; свідоцтва про смерть; свідоцтва про одруження; експертного висновку №10410 від 23.09.2016 р.; трудову книжку (а.с.8-13, 19-23).

Листом №1377/02-10 від 27.02.2019 року Новоукраїнський відділ обслуговування громадян (сервісного центру) надав позивачу відповідь, у якій зазначив, що з 01.07.1987 по 29.07.1987 та з 01.08.1987 по 06.08.87, її чоловік, перебуваючи в запасі, як військовозобовязаний, був призваний на військові збори та приймав участь у роботах по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Зважаючи на те, що її чоловік протягом зазначеного вище періоду не мав статусу військовослужбовця, права на призначення дострокової пенсії за віком, відповідно до п.4 ч.1 ст.115 Закону вона не має. Також розяснено, що вона має право на призначення пенсії на загальних підставах: після досягнення віку, передбаченого статтею 26 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, тобто в 60 років. (а.с.21).

Позивач, не погоджуючись з вказаною відмовою, звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку встановленим обставинам суд врахував, що відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч.1 ст.46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України від 09 липня 2003 року №1058-IV Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування (далі Закон №1058-IV).

Статтею 1 Закону №1058-IV визначено поняття пенсії це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

Громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом мають право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи (стаття 8 Закону №1058-IV).

Згідно з ч.1 ст.9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Відповідно до ч.1 ст.44 Закону №1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно з ч.5 ст.45 Закону №1058-IV документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Відповідно до п.1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 року № 22-1 (далі Порядок №22-1), заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об'єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно з п.4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 3). Заяви про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії й поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.

На підставі пунктів 4.2, 4.3 Порядку № 22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі;

4) видає памятку пенсіонеру (додаток 4), копія якої зберігається у пенсійній справі.

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Отже, підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення пенсії за віком, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу ПФУ в установленому порядку, який зобов'язаний розглянути подану заяву із документами та прийняти відповідне рішення. Рішення пенсійного органу є наслідком належного виконання суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій. Саме рішення про призначення чи перерахунок пенсії або про відмову у такому призначенні чи перерахунку і створює правові наслідки для позивача у сфері пенсійного забезпечення.

Згідно з абз.6 п.4.3. Порядку № 22-1 рішення органу про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший візується спеціалістом, який його підготував, та спеціалістом, який його перевірив. Рішення підписується начальником управління (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу начальника управління щодо розподілу обовязків) та завіряється печаткою управління.

Отже, рішення про призначення/відмову у призначенні позивачу пенсії за наслідками розгляду поданих документів мають бути оформлені розпорядчим індивідуальним правовим актом - рішенням ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, а не листом у відповідь на заяву позивача.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулася із заявою про призначення пенсії, яка не розглянута по суті і як наслідок жодних рішень за результатами такої заяви, як передбачено частиною 5 статті 45 Закону №1058-IV та Порядком №22-1 відповідач не приймав, а натомість розглянув заяву позивача в порядку Закону України «Про звернення громадян», що не передбачено ні Законом, ні Порядком №22.

Твердження відповідача, що ним не прийнято рішення з огляду на відсутність поданої позивачем заяви за формою згідно з додатком 3 до Порядку №22-1, суд вважає необґрунтованим, оскільки з поданої позивачем заяви та доданих документів у повній мірі вбачається волевиявлення позивача на оформлення пенсії. Прояв надмірного формалізму державним органом у спірних правовідносинах не відповідає принципу верховенства права.

З листа відповідача від 27.02.2019 №1377/02-10 вбачається, що підставою для відмови у призначенні пенсії є те, що чоловік позивача не мав статусу військовослужбовця, а тому в неї не має права на призначення їй дострокової пенсії за віком, а не відсутність належним чином оформленої заяви.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.115 Закону №1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, а також ті, яким встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час захисту Батьківщини або під час виконання інших обов'язків військової служби (службових обов'язків), або внаслідок захворювання, пов'язаного з перебуванням на фронті, виконанням інтернаціонального обов'язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов'язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час виконання обов'язків військової служби (службових обов'язків), захворювання, пов'язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, виконанням інтернаціонального обов'язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 20 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пунктів 12 та 13 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особи з числа резервістів і військовозобов'язаних, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки, яким надано статус особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", відповідно до абзаців шостого і сьомого пункту 1 статті 10 зазначеного Закону, а також абзацу восьмого пункту 1 статті 10 зазначеного Закону з числа членів сімей резервістів і військовозобов'язаних, - після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.

За правилами статті 10 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року №796-ХІІ учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов'язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців *, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

При цьому, згідно з приміткою до цієї статті до військовослужбовців належать, зокрема, військовозобов'язані, призвані на військові збори.

У період перебування ОСОБА_4 на військових зборах діяв Закон СРСР від 12 липня 1967 року №1950-VII «Про загальний військовий обов'язок» (далі Закон №1950-VII).

Відповідно до статей 5, 6 Закону №1950-VII (зі змінами, внесеними Указом Президії Верховної Ради СРСР від 17 грудня 1980 року № 3535-Х) військова служба складається з дійсної військової служби та служби в запасі Збройних Сил СРСР. Громадяни, які перебувають на дійсній військовій службі, іменуються військовослужбовцями, а ті, що перебувають у запасі, - військовозобов'язаними.

За правилами статей 7-9 Закону №1950-VII військовослужбовці і військовозобов'язані приймають військову присягу на вірність своєму народові, поділяються на солдатів, матросів, сержантів, старшин, прапорщиків, мічманів і офіцерський склад та кожному присвоюється відповідне військове звання.

Військовослужбовці і призвані на військові збори військовозобов'язані користуються всією повнотою соціально-економічних, політичних та особистих прав і свобод і несуть усі обов'язки громадян СРСР, передбачені Конституцією СРСР.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв'язку з виконанням ними конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обовязок та військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII.

Відповідно до ч.9 ст.1 Закону №2232-XII щодо військового обов'язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; призовники - особи, приписані до призовних дільниць; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов'язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний та воєнний час.

Згідно з ч.1 ст.16 Закону України «Про збройні Сили України» від 06.12.1991 №1934-ХІІ держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обов'язки служби у військовому резерві, та військовозобов'язаних, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також членів сімей військовослужбовців, резервістів та військовозобов'язаних, які загинули (померли), пропали безвісти, стали особами з інвалідністю під час виконання службових обов'язків або постраждали у полоні в ході бойових дій (війни), в умовах надзвичайного стану чи під час виконання службових обов'язків за межами України в порядку військового співробітництва або у складі національного контингенту чи національного персоналу у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.

Також, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, поширюється також на військовозобов'язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей (п.3 ч.1 ст.3 Закону).

Системний аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що громадяни із числа військовозобов'язаних, які проходять збори (навчальні, перевірочні, спеціальні), у цей період вважаються такими, що проходять військову службу та користуються гарантіями держави на рівні із іншими військовослужбовцями.

Зазначене вище кореспондується зі статтею 10 Закону № 796-ХІІ, згідно з якою до військовослужбовців належать, зокрема, військовозобов'язані, призвані на військові збори.

Можливість отримання пільги, передбаченої п.4 ч.1 ст.115 Закону №1058-IV, зокрема, для дружини, якщо вона не взяла повторний шлюб, військовослужбовця, який помер після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, законодавець не пов'язує з видом військової служби, тривалістю її проходження, військовим званням та посадою, а також часом, що сплинув після звільнення особи з військової служби.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2016 року по справі №398/5910/14-а.

Разом з тим, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відсутність належним чином оформленого рішення відповідача про призначення/відмову у призначенні позивачу пенсії за наслідками розгляду поданих документів після спливу встановленого законом 10 денного строку розгляду заяви свідчить про те, що орган її розглянув не у спосіб, визначений законом, оскільки не прийняв жодного розпорядчого акту (рішення). Отже, у спірних правовідносинах відповідач допустив протиправну бездіяльність.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

На підставі абз.2 ч.4 ст.245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Оскільки протиправна бездіяльність відповідача полягає у неприйнятті ним рішення у визначений законом строк, суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача є зобов'язання відповідача прийняти рішення за наслідками розгляду заяви позивача від 18.02.2019 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Позовна вимога зобовязати відповідача призначити ОСОБА_1 пенсії за віком достроково на підставі п.4 ч.1 ст.115 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 року №1058-IV з 18.02.2019 року довічно, є необґрунтованою та не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Отже, за правилами наведеної норми процесуального законодавства захисту в суді підлягають, зокрема, порушені органом державної влади та його посадовими особами, права, свободи та інтереси фізичних осіб.

За приписами частини п'ятої статті 45 Закону №1058-IV передбачено обов'язок органу Пенсійного фонду щодо прийняття відповідного рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії, суд вважає, що територіальний орган Пенсійного фонду має виключну компетенцію у питаннях призначення (перерахунку) пенсії. Отже, зазначене питання віднесено до дискреційних повноважень територіального органу Пенсійного фонду.

До того ж, посилання відповідача у відзиві на позов, що форма поданої позивачем заяви не відповідає додатку 3 до Порядку 22-1 та до неї не додано відповідних документів, суд вважає безпідставними, оскільки відповідач приймаючи рішення відповідно до частини п'ятої статті 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» може вказати про зазначені вище недоліки.

Крім того, зміст заяви не викликає сумнівів у предметі звернення особи до Управління Пенсійного фонду України і містить всі необхідні дані.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2018 року №573/2476/16-а.

Суд враховує, що відповідач не розглянувши заяву позивача з доданими до неї документами у встановлений спосіб, у відповідності до Закону №№1058-IV та Порядку №22-1, не перевіривши дійсність поданих документів, тобто не реалізував всіх наданих законом повноважень, а суд не має правових підстав для оцінки правовідносин, які не відбулися.

Тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач понесла витрати зі сплати судового збору, наявні підстави стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача частину судового збору пропорційно задоволеним вимогам, що становить 384,20 грн.

Керуючись ст.ст.132, 139, 143, 242-246, 255, 287, 293, 295-297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (27120, Кіровоградська область, Новоукраїнський район, с. Новомиколаївка, вул. Джерельна, 30, РНОКПП: НОМЕР_1) до ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (25006, м. Кропивницький, вул. Соборна, 7а, ) про визнання протиправним рішення та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області щодо неприйняття рішення за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 від 18.02.2019 року щодо призначення пенсії.

Зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області розглянути повторно заяву ОСОБА_1 від 18.02.2019 року з доданими документами щодо призначення їй пенсії та прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) здійснені нею судові витрати на оплату судового збору в сумі 384,20 грн. (триста вісімдесят чотири гривні двадцять копійок) за рахунок бюджетних асигнувань ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області ()

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду ОСОБА_5