Справа № 640/20989/18
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2019-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19 квітня 2019 року № 640/20989/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Чудак О.М., за участю секретаря судового засідання Шарій А.А., представника позивача Какоркіної З.М., третьої особи ОСОБА_2, у відсутність представників відповідача, розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Міністерства внутрішніх справ України до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2, про визнання протиправною та скасування постанови, зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

11.12.2018 Міністерство внутрішніх справ України (МВС України) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про:

- визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванюти І.М. від 13.11.2018 про накладення штрафу у розмірі 10200 грн у виконавчому провадженні №55511255;

- зобов'язання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванюту І.М. винести постанову про закінчення виконавчого провадження №55511255.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що постанова про накладення штрафу від 13.11.2018 №55511255 прийнята на підставі висновку відповідача про невиконання МВС України, виданого на підставі постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2017 у справі №826/26222/15, виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.12.2017 у справі №826/26222/15 про зобов'язання МВС України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 (ОСОБА_2.) грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з 01.11.2015 по день ухвалення судового рішення. Згідно постанови від 13.11.2018 №55511255, відповідач вважає, що МВС України не правильно розрахувало суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, належну до виплати ОСОБА_2 згідно постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2017 у справі №826/26222/15, фактично не виплативши ОСОБА_2 55266,72 грн.

Позивач наголошує, що на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2017 у справі №826/26222/15 виплачено ОСОБА_2 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в сумі 30570,75 грн з відповідним вирахуванням податків, зокрема виплачено 288,56 грн згідно платіжного доручення від 18.12.2017 №2344 та 29823,63 грн згідно платіжного доручення від 20.12.2017 №2358.

Також ОСОБА_2 виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 39006,62 грн, а на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.11.2017 у справі №826/5892/15 виплачено ОСОБА_2 різницю між виплаченою сумою грошового забезпечення за посадою старшого інспектора (за рахунок посади старшого інспектора з особливих доручень) відділу супроводження розслідувань Управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань Робочого апарату Укрбюро Інтерполу МВС України та сумою грошового забезпечення за посадою начальник управління - начальник відділу супроводження розслідувань за період з 27.02.2015 по 06.11.2015 у сумі 16689,23 грн.

Про виплату вказаних сум ОСОБА_2 повідомлено відповідача.

Посилання відповідача на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.02.2018 у справі №826/2222/18 позивач вважає безпідставними з огляду на скасування її постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2018.

З урахуванням викладеного позивач вважає, що належним чином та в повному обсязі виконав постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2017 у справі №826/26222/15, а тому застосування до нього штрафу за невиконання вказаного судового рішення на підставі постанови від 13.11.2018 №55511255 є протиправним. При цьому, належним способом захисту прав позивача є зобов'язання державного виконавця відділу винести постанову про закінчення виконавчого провадження №55511255.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.03.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, встановлених статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), а також залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_2

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.04.2019 замінено відповідача у справі з відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на належного - Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Відповідач відзиву на позовну заяву МВС України не подав.

В ході судового засідання представник позивача позовні заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав та мотивів, що викладені в позовній заяві та письмових поясненнях.

ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечив, наголосивши на невірно проведений позивачем розрахунок його середнього грошового забезпечення.

Представники відповідача в судове засідання не з'явилися, причини неявки не повідомили, хоча про дату, час та місце його проведення Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повідомлений належним чином.

Отже, суд дослідивши матеріали справи, оцінивши пояснення, надані учасниками судового процесу, а також докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, встановив наступне.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2017 у справі №826/26222/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.10.2017, адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ від 23.10.2015 №1598 про притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності. Визнано протиправним та скасовано наказ МВС України від 30.10.2015 №2211 про звільнення ОСОБА_2 за порушення дисципліни. Визнано недійсним запис у трудовій книжці ОСОБА_2 про звільнення з органів внутрішніх справ за наказом від 30.10.2015 №2211. Поновлено ОСОБА_2 на посаді старшого інспектора (за рахунок посади старшого інспектора з особливих доручень) відділу супроводження розслідувань Управління міжнародного розшуку та супроводження розслідувань Робочого апарату Укрбюро з 01.11.2015. Зобов'язано МВС України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з 01.11.2015 по день ухвалення судового рішення.

22.12.2017 Окружним адміністративним судом міста Києва видано виконавчий лист у справі №826/26222/15 про зобов'язанння МВС України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з 01.11.2015 по день ухвалення судового рішення.

11.01.2018 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванютою І.М. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №55511255 з виконання вказаного виконавчого листа №826/26222/15 від 22.12.2017, зобов'язано МВС України виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

05.02.2018 до відповідача надійшла заява ОСОБА_2 в якій він повідомив, що на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2017 МВС України виплатило йому грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 01.11.2015 по 27.07.2017 в сумі 30570 грн. Розрахунок вказаної суми проведено виходячи з грошового забезпечення в сумі 1464 грн, що складається із посадового окладу в сумі 950 грн, окладу за спеціальне звання 135 грн та надбавки за вислугу років 379 грн, в той час як судовим рішенням від 27.07.2017 не передбачено обмеження розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу тільки вказаними складовими. При визначенні суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу суд виходив з положень постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» згідно якої середньомісячна заробітна плата обчислюється за останні дві місяці, що передують події, з якою пов'язана виплата, а за вересень та жовтень 2015 року МВС України позивачу виплачено 3589 грн та 4579 грн відповідно. Тому, позивач вважає, що МВС України на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2017 МВС України повинно виплатити йому грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 01.11.2015 по 27.07.2017 в сумі 85764 грн.

24.04.2018 до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надійшла заява ОСОБА_2 в якій додатково до обставин зазначених в попередній заяві стягувача вказано, що ОСОБА_2 не погодився із розміром виплаченого йому МВС України на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2017 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та звернувся до суді із позовом про визнання протиправною бездіяльності МВС України, яка полягає у недоплаті грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01.11.2015 по 27.07.2017 та стягнення з МВС України недоплаченого грошового забезпечення за час вимушеного прогулу. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.02.2018 у справі №826/2222/18 відмовлено у відкритті провадження за вказаною позовною заявою, яка мотивована тим, що суд не може зобов'язати МВС України виконати судове рішення шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки примусове виконання рішень здійснюється у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» в межах виконавчого провадження з виконання виконавчого листа.

26.06.2018 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванютою І.М. сформовано вимогу державного виконавця, якою зобов'язано МВС України виконати виконавчий лист №826/26222/15 від 22.12.2017 в повному обсязі з урахуванням доводів, викладених стягувачем у заяві від 24.04.2018 протягом 10 робочих днів з моменту отримання вимоги.

Листом від 20.07.2018 №15/4-2697 МВС України повідомило відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2017 у справі №826/26222/15 шляхом виплати ОСОБА_2 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01.11.2015 по 27.07.2017 в сумі 30570 грн. Щодо необхідності донарахування за вимушений прогул зазначено, що згідно резолютивної частини постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2017 у справі №826/26222/15 зобов'язано МВС України виплатити ОСОБА_2 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 01.11.2015, а не з дати звільнення зі служби. Також зазначено, що відповідно до роз'яснення Верховного Суду України від 23.03.1998 №1-4/83 та постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №9 військовослужбовці військових формувань, особовий склад правоохоронних органів, яким присвоєно військові (спеціальні) звання, не перебувають у трудових відносинах на підставі трудового договору, а проходять службу і отримують грошове забезпечення, а не заробітну плату. В роз'ясненні Міністерства соціальної політики України від 02.12.2014 №1560/13/84-14 повідомлено, що постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» не поширюється на військовослужбовців і осіб рядового та начальницького складу.

23.08.2018 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванютою І.М. у рамках виконавчого провадження №55511255 прийнято постанову про накладення штрафу на МВС України в сумі 5100 грн за не повне виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2017 у справі №826/26222/15.

13.11.2018 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванютою І.М. у рамках виконавчого провадження №55511255 прийнято постанову про накладення штрафу на МВС України в сумі 10200 грн за не повне виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2017 у справі №826/26222/15.

В обґрунтування вказаних постанов про накладення штрафу зазначено, що МВС України не виконало постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2017 у справі №826/26222/15, а саме, не правильно розрахувало суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу належну до виплати ОСОБА_2 згідно постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2017 у справі №826/26222/15 та саме фактично не виплатило ОСОБА_2 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в сумі 55266,72 грн. Вказаного висновку державний виконавець дійшов з огляду на доводи заяви ОСОБА_2 від 24.04.2018 та ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.02.2018 у справі №826/2222/18, якою встановлено, що питання стягнення на користь ОСОБА_2 недоплаченого грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01.11.2015 по 27.07.2017 вирішується в рамках виконавчого провадження.

26.11.2018 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванютою І.М. направлено до Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, передбаченого статтею 382 Кримінального кодексу України.

27.11.2018 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванютою І.М. у рамках виконавчого провадження №55511255 прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження.

МВС України не погоджуючись із постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванюти І.М. від 13.11.2018 у виконавчому провадженні №55511255, звернулось до суду із даним позовом.

Суд, визначаючись щодо заявлених вимог по суті, виходить з того, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (Закон №1404-VIII).

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно частин першої, другої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Відповідно до частин першої та другої статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Отже, з аналізу вказаних норм слідує, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено відповідальність боржника саме за невиконання судового рішення. А тому, на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу, має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

Згідно оскаржуваної постанови від 13.11.2018 у виконавчому провадженні №55511255, мотивуючи виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2017 у справі №826/26222/15, державний виконавець виходить з того, що стягувач не погоджується із розміром виплаченої йому суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01.11.2015 по 27.07.2017, а в ухвалі Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.02.2018 у справі №826/2222/18 вказано, що питання стягнення на користь ОСОБА_2 недоплаченого грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01.11.2015 по 27.07.2017 вирішується в рамках виконавчого провадження.

Однак, державним виконавцем не враховано, що станом на 13.11.2018 ухвала Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.02.2018 у справі №826/2222/18 не набрала законної сили та була скасована.

Так, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2018 у справі №826/2222/18 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.02.2018, скасовано дану ухвалу, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У свою чергу, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.07.2018 у справі №826/2222/18 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до МВС України про визнання протиправною бездіяльності МВС України, яка полягає у недоплаті позивачу грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01.11.2015 по 27.07.2017 та стягнення з відповідача на користь позивача суми недоплаченого грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 50182,65 грн.

Таким чином, питання щодо належної до виплати МВС України ОСОБА_2 суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01.11.2015 по 27.07.2017, а отже й питання щодо повноти виконання МВС України постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2017 у справі №826/26222/15, вирішується Окружним адміністративним судом міста Києва у рамках судового розгляду адміністративної справи №826/2222/18.

Суд наголошує на тому, що станом на час прийняття спірної постанови від 13.11.2018 у виконавчому провадженні №55511255 та станом на час прийняття даного рішення, судове рішення у адміністративній справі №826/2222/18 не набрало законної сили.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що державний виконавець констатуючи у постанові від 13.11.2018 у виконавчому провадженні №55511255 факт не повного виконання МВС України постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2017 у справі №826/26222/15 безпідставно керувався ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.07.2018 у справі №826/2222/18, яка станом на 13.11.2018 була скасована.

Разом з цим, питання щодо повноти виконання МВС України постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2017 у справі №826/26222/15 станом на момент прийняття постанови від 13.11.2018 у виконавчому провадженні №55511255 судом не вирішено, а тому висновки державного виконавця в цій частині суд вважає передчасними та такими, що ґрунтуються на неналежних доказах.

Суд переконаний, що накладення на МВС України штрафу згідно постанови від 13.11.2018 у виконавчому провадженні №55511255 на підставі передчасних та необґрунтованим висновків відповідача щодо не повного виконання МВС України постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2017 у справі №826/26222/15 вказує на протиправність постанови від 13.11.2018 у виконавчому провадженні №55511255 та необхідність скасування такої постанови державного виконавця.

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»: принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії».

З огляду на викладене суд не надає правової оцінки доводам сторін щодо повноти виконання МВС України постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2017 у справі №826/26222/15, адже дане питання є предметом судового розгляду у справі №826/2222/18. Разом з цим, встановлену передчасність висновків відповідача про неповне виконання МВС України постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.07.2017 у справі №826/26222/15 суд вважає самостійною та достатньою підставою для визнання протиправною та скасування постанови від 13.11.2018 у виконавчому провадженні №55511255.

Стосовно позовних вимог про зобов'язання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванюту І.М. винести постанову про закінчення виконавчого провадження №55511255, суд зазначає наступне.

Частина перша статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає наступні підстави закінчення виконавчого провадження:

1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення;

2) затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення;

3) припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника;

4) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;

5) скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню;

6) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі або оплатно вилучена;

7) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів;

8) визнання боржника банкрутом;

9) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом;

10) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ;

11) надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону;

12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини;

13) непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону;

14) якщо стягнені з боржника в повному обсязі кошти не витребувані стягувачем протягом року та у зв'язку з цим перераховані до Державного бюджету України;

15) якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна (за виконавчим документом про звернення стягнення на заставлене майно), недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя, а також якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотекодержателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки;

16) погашення, списання згідно із Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» неустойки (штрафів, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, нарахованих на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України», її дочірньою компанією «Газ України», Публічним акціонерним товариством «Укртрансгаз» за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), перед постачальниками електричної енергії за спожиту електричну енергію, що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа за судовим рішенням.

Встановлено, що позивач не конкретизує з якої саме підстави, з поміж вказаних у статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», необхідно закрити виконавче провадження.

При цьому, закінчення виконавчого провадження у зв'язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом можливе у разі набрання законної силу судовим рішенням у справі №826/2222/18 про відмову в задоволенні вказаного позову ОСОБА_2

Водночас, суд звертає увагу, що виконавче провадження станом на час подання позову МВС України вже закінчене на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» згідно постанови державного виконавця від 27.11.2018.

З урахуванням викладеного суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З урахуванням наведеного у сукупності суд дійшов висновку, що позивачем частково доведено факт порушення його прав та охоронюваних законом інтересів в межах спірних правовідносин, в той час, як відповідачем, як суб'єктом владних повноважень не виконано, покладений на нього обов'язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 КАС України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до частин першої та другої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При задоволенні позову суб'єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб'єкта владних повноважень, пов'язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Суд враховує, що МВС України є державним орган, однак в спірних правовідносинах виступає стороною виконавчого провадження, боржником та не здійснює жодних управлінських чи владних функції, а отже не є суб'єктом владних повноважень. Тому, позивач у даній справі має право на відшкодування судового збору.

Згідно частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Встановлено, що позивач звернувся до суду з однією позовною вимогою немайнового характеру та однією позовною вимогою майнового характеру за які сплатив судовий збір у загальному розмірі 3524 грн згідно розрахункового документу №2000 від 13.12.2018, в тому числі 1762 грн за немайнову вимогу та 1762 грн - за майнову.

Оскільки, за результатом судового розгляду даної справи суд дійшов висновку про задоволення позову в частині задоволення майнової вимоги позивача, останньому підлягає поверненню за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень судовий збір в сумі 1762 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 77, 139, 241, 243-246, 255, 287 КАС України,

вирішив:

Адміністративний позов Міністерства внутрішніх справ України задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванюти І.М. від 13.11.2018 про накладення штрафу у розмірі 10200 грн у виконавчому провадженні №55511255.

В задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Стягнути з Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України за рахунок бюджетних асигнувань на користь Міністерства внутрішніх справ України судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1762 грн (одна тисяча сімсот шістдесят дві гривні).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 287, 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач - Міністерство внутрішніх справ України (місцезнаходження юридичної особи: 01601, місто Київ, вулиця Богомольця, будинок 10; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 00032684).

Відповідач - Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (місцезнаходження юридичної особи: 01001, місто Київ, вулиця Городецького, будинок 13; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 00015622).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_2 (місце проживання фізичної особи: АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1).

Повний текст рішення складено й проголошено в судовому засіданні 19.04.2019.

Суддя О.М. Чудак