Справа № 523/2647/15-а
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2019-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

19 квітня 2019 року

Київ

справа №523/2647/15-а

адміністративне провадження №К/9901/15061/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Мороз Л.Л.,

суддів: Бучик А.Ю., Гімона М.М.,

розглянувши у порядку попереднього розгляду у касаційній інстанції адміністративну справу № 523/2647/15-а

за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, треті особи: Об'єднання співвласників гуртожитку "Заболотного-26А", ОСОБА_2, про визнання рішення протиправним, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Суворовського районного суду м. Одеси, прийняту 10 березня 2016 року у складі судді Середи І.В. та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду, прийняту 02 червня 2016 року у складі колегії суддів: головуючого судді - Косцової І.П., суддів - Турецької І.О., Стас Л.В.,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив визнати протиправним та скасувати рішення Одеської міської ради від 29 жовтня 2014 року № 5587-VI «Про впорядкування займаних приміщень та затвердження заходів щодо реалізації житлових прав мешканців гуртожитку (на приватизацію) за адресою: АДРЕСА_1 за зверненням громадянки ОСОБА_2».

В обґрунтування позову зазначив, що він користується правом на проживання в кімнатах НОМЕР_2, 136 гуртожитку, яке виникло на підставі укладеного 15 листопада 2014 року між ним та ОСГ «Заболотного 26-А» договору найму житла в будинку гуртожитку, однак оскаржуваним рішенням його протиправно позбавлено цього права. При цьому зазначив, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем з перевищенням компетенції та положень житлового законодавства, адже на момент його прийняття громадянка ОСОБА_2 не мала виданого у встановленому законом порядку ордеру, вона судовими рішеннями була виселена з зазначеного житла, а допоміжні приміщення є власністю мешканців гуртожитку.

Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 10 березня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суди встановили, що рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 26 травня 2009 року гуртожиток АДРЕСА_1 був переданий з державної до комунальної власності територіальної громади м. Одеси і прийнято на баланс КП "ЖКС "Північний», а 24 вересня 2010 року переданий на баланс ОСГ «Заболотного -26А».

Рішенням Одеської міської ради від 29 жовтня 2014 року № 5587-VI «Про впорядкування займаних приміщень та затвердження заходів щодо реалізації житлових прав мешканців гуртожитку (на приватизацію) за адресою: АДРЕСА_1 за зверненням громадянки ОСОБА_2» за громадянкою ОСОБА_2 визнано право користування трьома житловими кімнатами НОМЕР_1, НОМЕР_2 та НОМЕР_3, допоміжними приміщеннями: кухнею № 128, коридором № 129, підсобним приміщенням № 134, верандою № 130, ванною № 132, туалетом № 133, а також приміщеннями № 125 та № 126, які дозволено використовувати як допоміжні приміщення (кухню та санвузол відповідно), розташованих за адресою: АДРЕСА_1, з внесенням відповідних змін до технічного паспорту будинку. Доручено Суворовській райдержадміністрації укласти договір найму з ОСОБА_2 на вказані приміщення, а ОСГ «Заболотного-26А» на підставі договору найму укласти з ОСОБА_2 договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, у разі звернення ОСОБА_2 оформити та видати заявниці необхідні документи щодо приватизації вказаних приміщень.

Предметом позову є оскарження зазначеного рішення органу місцевого самоврядування з тих підстав, що право користування частиною переданих житлових приміщень належить позивачеві.

Ухвалюючи рішення у справі, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

У касаційній скарзі заявлено вимогу про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій та передачу справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог заявник посилається на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги.

З висновками судів відносно того, що спір у цій справі є публічно-правовим, не можливо погодитись з огляду на таке.

Завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 КАС України в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У п. 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, в рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 6 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів та референдуму.

Водночас за приписами п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Суд зазначає, що у даній справі спір пов'язаний з захистом житлових прав громадян, зокрема права на користуванням жилим приміщенням, тобто із цивільним правом.

Спір про захист права конкретної фізичної особи на житло є не публічним, а приватно-правовим. Держава, юридичні особи публічного права, можуть бути учасниками цивільних відносин, а розгляд такого спору між ними проводиться за правилами цивільного судочинства.

У цьому випадку той факт, що відповідачем є орган місцевого самоврядування, не змінює правову природу спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

У порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття з такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов'язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання в належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб'єкта владних повноважень як відповідача.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2139цс15) та 02 березня 2016 року (справа

№ 6-14цс16) та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року № 11-124апп18.

Враховуючи вказані обставинами, спір, який розглядається, не має публічно-правового характеру та не відповідає нормативному визначенню адміністративної справи, а тому його не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.

Крім того, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції.

Тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 та частини першої статті 354 КАС ухвалені у цій справі в порядку адміністративного судочинства судові рішення підлягають скасуванню, а провадження в адміністративній справі - закриттю.

Керуючись статтями 343, 349, 354, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Суворовського районного суду м. Одеси від 10 березня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2016 року скасувати.

Провадження в справі № 523/2647/15-а за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, треті особи: Об'єднання співвласників гуртожитку "Заболотного-26А", ОСОБА_2, про визнання рішення протиправним, закрити.

Роз'яснити позивачу право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз

М.М. Гімон

А.Ю. Бучик ,

Судді Верховного Суду