Справа № 480/3922/18
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 р.Справа № 480/3922/18

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Мельнікової Л.В. , Калитки О. М. ,

за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.

представника позивача Міненко С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Приватного сільськогосподарського підприємства "Агрофірма "Луч" на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 04.12.2018 року, головуючий суддя І інстанції: С.В. Воловик, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 10.12.18 року по справі № 480/3922/18

за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства "Агрофірма "Луч"

до Державного агенства водних ресурсів України , Завідувача сектору у Сумській області Державного агенства водних ресурсів України Мелешка Романа Васильовича

про визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Приватне сільськогосподарське підприємство "Агрофірма "Луч", звернулось до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державного агентства водних ресурсів України, Завідувача сектору у Сумській області Державного агентства водних ресурсів України Мелешко Романа Васильовича, в якій просив суд:

- визнати протиправною відмову у видачі дозволу на спеціальне водокористування, що викладена у листах №220/СМ/308-18 від 31.07.2018 року та №302/СМ/30д-18 від 26.09.2018;

- зобов'язати Державне агентство водних ресурсів України надати Приватному сільськогосподарському підприємству "Агрофірма "Луч" дозвіл на спеціальне водокористування водного об'єкта - ставку, що розташований на околиці с. Скуносове Путивльського району Сумської області в басейні річки Сейм, з метою риборозведення.

В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначав, що вважає відмову у видачі дозволу на спеціальне водокористування, що викладена у листах №220/СМ/308-18 від 31.07.2018 року та №302/СМ/30д-18 від 26.09.2018 безпідставною, протиправною, та такою, що порушує його права, свободи та інтереси.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 04.12.2018 року в задоволенні позовної заяви Приватного сільськогосподарського підприємства "Агрофірма "Луч" до Державного агентства водних ресурсів України, Завідувача сектору у Сумській області Державного агентства водних ресурсів України Мелешка Романа Васильовича про визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити дії - відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити її, посилаючись на доводи та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача, не з'явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 12.07.2018 Приватне сільськогосподарське підприємство "Агрофірма "Луч" звернулось до Державного агентства водних ресурсів України - Сектору у Сумській області з заявою про надання дозволу на спеціальне водокористування водного об'єкта - ставку, розташованого на околиці с. Скуносове Путивльського району в басейні річки Сейм (а.с.12).

31.07.2018 листом №220/СМ/308-18 за підписом Завідувача сектору Мелешка Романа Васильовича позивачу повідомлено про неможливість надання вказаного дозволу, оскільки Додаткова угода про поновлення строку дії договору оренди земельної ділянки з розташованим на ній водним об'єктом від 01.11.2007, зареєстрованого у Путивльському районному реєстраційному відділі Сумської регіональної філії ДПЦ ДЗК 21.11.2017 за №13 від 05.04.2018 не відповідає Типовому договору оренди водних об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.05.2013 №420 та не погоджена з Держводагентством (а.с.36)

05.09.2018, з огляду на отриману відповідь, позивач надав письмові пояснення та просив повторно розглянути питання про надання дозволу на спеціальне водокористування (а.с.37-38)

26.09.2018 листом №302/СМ/30д-18 позивачу було повідомлено про відмову у видачі дозволу на спеціальне водокористування. При цьому, окрім підстав викладених у листі від 31.07.2018 додатково вказано на те, що додаткова угода з Путивльською районною державною адміністрацією суперечить ст. 122 Земельного кодексу України (а.с.39)

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час укладання додаткової угоди між Путивльською районною державною адміністрацією та позивачем не були враховані вимоги статті 51 Водного кодексу України, зокрема в частині приведення договору оренду у відповідність до Типового договору оренди водних об'єктів затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.05.2013 №420, передбачення позивачем місць для безоплатного забезпечення права громадян на загальне водокористування (купання, плавання на човнах, любительське і спортивне рибальство тощо), а також в частині нарахування плати за наданий в оренду водний об'єкт відповідно до Методики визначення розміру плати до місцевого бюджету за надані в оренду водні об'єкти затвердженої наказом Міністерства екології та природних ресурсів від 28.05.2013 №236.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

На виконання статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З 01.07.2013 набрав чинності Закон України «Про аквакультуру», прикінцевими положеннями якого стаття 51 Водного кодексу України викладена у новій редакції.

Відповідно до зазначеного закону та змінами до статті 51 Водного кодексу України з 01.07.2013 змінено процедуру надання водних об'єктів в користування на умовах оренди.

Відповідно до прийнятих змін, чинне законодавство розрізняє різні процедури та принципи надання водних об'єктів:

Водосховища (крім водосховищ комплексного призначення), ставки, озера та замкнені природні водойми надаються в користування на умовах оренди відповідно та у порядку, передбаченому статтею 51 Водного кодексу України, для рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, лікувальних, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково- дослідних робіт.

Водні об'єкти надаються у користування на земельних торгах (статті 135 - 139 Земельного кодексу України) у комплексі із земельною ділянкою, органами, що здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором) згідно з повноваженнями, визначеними Земельним кодексом України (при цьому віднесення водного об'єкта до загальнодержавного або місцевого не має значення), відповідно до договору оренди, погодженого з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства.

Типовий договір оренди водних об'єктів затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29.05.2013 № 420.

У договорі оренди водного об'єкта визначаються зобов'язання щодо здійснення заходів з охорони та поліпшення екологічного стану водного об'єкта, експлуатації водосховищ та ставків відповідно до встановлених для них центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства, режимів роботи, а також необхідність оформлення права користування гідротехнічними спорудами. Типовим договором оренди передбачено відповідальність орендаря за шкоду, що може бути нанесена третім особам, внаслідок неналежного виконання умов договору.

Надання водних об'єктів у користування на умовах оренди здійснюється за наявності паспорта водного об'єкта. Порядок розроблення паспорта водного об'єкта затверджено наказом Міністерства екології та природних ресурсів від 28.05.2013 № 99 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18.05.2013 за № 775/23307.

Методику визначення розміру плати за надані в оренду водні об'єкти затверджено наказом Міністерства екології та природних ресурсів від 28.05.2013 № 236 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.06.2013 за №986/23518.

Відповідно до статті 51 Водного кодексу України водні об'єкти надаються в користування на умовах оренди без обмеження права загального водокористування, крім випадків, визначених законом (стаття 47 Водного кодексу України).

Орендарі водного об'єкта зобов'язані передбачити місця для безоплатного забезпечення права громадян на загальне водокористування (купання, плавання на човнах, любительське і спортивне рибальство тощо).

При визначенні таких місць перевага надається традиційно розташованим місцям масового відпочинку.

Заборона загального водокористування водними об'єктами, наданими в користування на умовах оренди, та їх нецільове використання є підставою для розірвання договору оренди.

Відповідно до статті 122 Земельного кодексу України повноваження щодо надання водних об'єктів у користування на умовах оренди у межах населених пунктів належать сільським, селищним та міським радам (землі комунальної власності), а за межами населених пунктів - Раді міністрів Автономної Республіки Крим та обласним державним адміністраціям (землі державної власності).

Відповідно до статті 59 Земельного кодексу України та статті 51 Водного кодексу України водні об'єкти (дно та водний простір) надаються лише для рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, лікувальних, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт, а відповідно до частини 3 статті 122 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування за межами населених пунктів для обмеженого переліку потреб (ведення водного господарства; будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо); індивідуального дачного будівництва).

У зв'язку із цим, районні державні адміністрації не мають повноважень щодо передачі в оренду водних об'єктів для рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, лікувальних, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт.

Відповідно до ст. 46 Водного кодексу України водокористування може бути двох видів - загальне та спеціальне.

Частиною 1, 2 ст. 48 Водного кодексу України визначено, що спеціальне водокористування - це забір води з водних об'єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об'єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів. Спеціальне водокористування здійснюється юридичними і фізичними особами насамперед для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських (у тому числі для цілей аквакультури) та інших державних і громадських потреб.

Згідно статті 49 Водного кодексу України дозвіл на спеціальне водокористування видається територіальними органами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства.

Процедуру видачі юридичним і фізичним особам (далі - водокористувачі) дозволів на спеціальне водокористування (забір води з водних об'єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання у водні об'єкти забруднюючих речовин, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів) врегульовано Порядком видачі дозволів на спеціальне водокористування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 березня 2002 р. № 321, а також ст.49 Водного кодексу України.

Відповідно до вищевказаного Порядку, видача (відмова у видачі, переоформлення, видача дубліката, анулювання) дозволу на спеціальне водокористування здійснюється відповідно до Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Дозволи видаються на підставі заяви водокористувача, в якій зазначаються: найменування органу, що видає дозвіл; дані водокористувача (фізичної або юридичної особи); мета отримання дозволу або реквізити дозволу, який анулюється; місце здійснення спеціального водокористування (назва басейну річки, водного об'єкта і його місцезнаходження); згода на оброблення персональних даних; підпис та печатка (за наявності) замовника.

До заяви додаються такі документи: обґрунтування потреби у воді з помісячним нормативним розрахунком водокористування і водовідведення; опис та схема місць забору води та скидання зворотних вод; нормативи гранично допустимого скидання (ГДС) забруднюючих речовин у водні об'єкти із зворотними водами (з розрахунком на кожний випуск (скид) окремо); затверджені індивідуальні технологічні нормативи використання питної води (для підприємств та організацій житлово-комунального господарства, суб'єктів господарювання, які надають послуги з централізованого водопостачання та/або водовідведення); копія правовстановлюючих документів на водні об'єкти (для орендарів водних об'єктів).

Статтею 49 Водного кодексу України передбачено, що зазначений перелік документів є вичерпним.

У відповідності до ч.3 статті 49 Водного кодексу України підставою для відмови у видачі дозволу на спеціальне водокористування є: подання неповного пакета документів, необхідних для одержання дозволу, згідно з визначеним цією статтею переліком; виявлення в документах, поданих суб'єктом господарювання або фізичною особою, недостовірних відомостей, невідповідності вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, довгостроковим прогнозам водогосподарських балансів; негативний висновок центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр, чи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров'я, про можливість здійснення спеціального водокористування.

Як вбачається з матеріалів справи, договором оренди земельної ділянки з розташованим на ній водним об'єктом від 01.11.2007 року, зареєстрованим у Путивльському районному реєстраційному відділі Сумської регіональної філії ДПЦ ДЗК 21.11.2007 за №13 (далі - Договір оренди), в якому зазначено що його укладено терміном на 10 років, та який набрав чинності з моменту його реєстрації - 21.11.2007 року, а отже діяв до 21.11.2017 року.

Отже, колегія суддів вважає помилковими доводи суду першої інстанції про те, що «Приватне сільськогосподарське підприємство "Агрофірма "Луч" звернулось до Сумської обласної державної адміністрації з метою подовження вказаного договору шляхом укладення додаткової угоди згідно зі статтею 33 Закону України «Про оренду землі» після закінчення терміну дії договору оренди земельної ділянки з розташованим на ній водним об'єктом площею водного дзеркала 3,1271 га від 01.11.2007 укладеного з Путивльською районною державною адміністрацією.

Також, 05.04.2018 року між Приватним сільськогосподарським підприємством «Агрофірма «Луч» та Путивльською районною державною адміністрацією укладена Додаткова угода про поновлення строку дії договору оренди земельної ділянки з розташованим на ній водним об'єктом від 01.11.2007, зареєстрованого у Путивльському районному реєстраційному відділі Сумської регіональної філії ДПЦ ДЗК 21.11.2007 за № 13 (далі - Додаткова угода).

Колегія суддів звертає увагу, що запис про поновлення строку дії договору було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підтвердженням факту наявності у апелянта речового права (права оренди) на нерухоме майно (земельну ділянку кадастровий номер :05:000:0996, з розташованим на ній водним об'єктом).

Щодо доводів відповідача стосовно правомірності відмови у видачі дозволу на спеціальне водокористування, оскільки під час укладання додаткової угоди між Путивльською районною державною адміністрацією та позивачем не були враховані вимоги статті 51 Водного кодексу України, зокрема в частині приведення договору оренду у відповідність до Типового договору оренди водних об'єктів затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.05.2013 №420, передбачення позивачем місць для безоплатного забезпечення права громадян на загальне водокористування (купання, плавання на човнах, любительське і спортивне рибальство тощо), а також в частині нарахування плати за наданий в оренду водний об'єкт відповідно до Методики визначення розміру плати до місцевого бюджету за надані в оренду водні об'єкти затвердженої наказом Міністерства екології та природних ресурсів від 28.05.2013 №236 та, що вказана додаткова угода про поновлення строку дії договору оренди земельної ділянки з розташованим на ній водним об'єктом від 01.11.2007, зареєстрованого у Путивльському районному реєстраційному відділі Сумської регіональної філії ДПЦ ДЗК 21.11.2007 за № 13 від 05.04.2018 не погоджена з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 51 Водного кодексу України, (у редакції чинній на момент укладення Договору оренди), у користування на умовах оренди водні об'єкти (їх частини) місцевого значення та ставки, що знаходяться в басейнах річок загальнодержавного значення, можуть надаватися водокористувачам лише для риборозведення, виробництва сільськогосподарської і промислової продукції, а також у лікувальних і оздоровчих цілях. Передача орендарем права на оренду водного об'єкта (чи його частини) іншим суб'єктам господарювання забороняється. Орендодавцями водних об'єктів (їх частин) місцевого значення є Верховна Рада Автономної Республіки Крим і обласні Ради. Окремі повноваження щодо надання водних об'єктів (їх частин) місцевого значення в користування Верховна Рада Автономної Республіки Крим та обласні Ради можуть передавати відповідним органам виконавчої влади на місцях чи іншим державним органам. Орендодавцями водних об'єктів загальнодержавного значення є Кабінет Міністрів України та місцеві державні адміністрації. Розподіл повноважень щодо передачі водних об'єктів загальнодержавного значення визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Кодексу та інших законів України.

Право водокористування на умовах оренди оформляється договором, погодженим з державними органами охорони навколишнього природного середовища та водного господарства. Умови, строки і збір за оренду водних об'єктів (їх частин) визначаються в договорі оренди за згодою сторін.

Водокористувачі, яким водний об'єкт (його частина) надано в оренду, можуть дозволити іншим водокористувачам здійснювати спеціальне водокористування в порядку, встановленому цим Кодексом.

Користування водними об'єктами (їх частинами) на умовах оренди здійснюється відповідно до вимог водного законодавства і регулюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України.

01.11.2007 року між Путивльською районною державною адміністрацією Сумської області та апелянтом було укладено Договір оренди.

Так, відповідно до п. 1-2 Договору Позивач прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення - для іншого сільськогосподарського призначення (риборозведення), яка знаходиться за межами населених пунктів Окрябрської сільської ради Путивльського району Сумської області, загальною площею 3,5653 га, з розташованим на ній водним об'єктом, площа водного дзеркала якого складає - 3.1271 га, захисної смуги (пасовища) 0.4382 га.

Згідно п. 8 вказаного договору його було укладено на 10 років та визначено переважне право Апелянта на його поновлення.

Договір було погоджено з Сумським облводгоспом та Державним управлінням екології та природних ресурсів у Сумській області, зареєстровано

21.11.2007 року у Путивльському районному реєстраційному відділі Сумської регіональної філії ДПЦ ДЗК за №13.

Таким чином, Договір оренди, на момент його укладення, відповідав всім встановленим законом вимогам щодо форми, змісту та погодження.

05.04.2018 року, на виконання ч.8 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» між апелянтом та Путивльською районною державною адміністрацією Сумської області було укладено Додаткову угоду до Договору оренди про його поновлення.

Так, під час укладення Додаткової угоди про поновлення Договору оренди в порядку ч.6 ст.33 Закону України «Про оренду землі», не передбачено можливості для зміни умов договору, адже договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Запис про поновлення строку дії договору було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Так, суб'єктом владних повноважень було прийнято рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме про реєстрацію за апелянтом права оренди земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0996 (з розташованим на ній водним об'єктом) на підставі Додаткової угоди терміном ще на 10 років, що в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту наявності у апелянта речового права (права оренди) на нерухоме майно (земельну ділянку кадастровий номер :05:000:0996, з розташованим на ній водним об'єктом).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апелянтом разом з заявою від 12.07.2018 року були подані всі необхідні правовстановлюючі документи.

Також, слід зазначити, що з досліджених колегією суддів матеріалів справи вбачається, що жодних вимог до апелянта про повернення земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0996, з розташованим на ній водним об'єктом, не заявлялося, претензій про несвоєчасність чи неповноту внесення орендної плати не надходило.

Пропозицій про внесення змін до Договору оренди, в тому числі про приведення його у відповідність до Типового договору оренди водних об'єктів затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.05.2013 №420 від розпорядника земель не надходило.

З досліджених матеріалів випливає, що правовстановлюючим документом, який дає апелянту право на користування водним об'єктом - ставком, що розташований на околиці с. Скуносове Путивльського району Сумської області, є Договір оренди земельної ділянки з розташованим на ній водним об'єктом від 01.11.2007 року, який, на момент його укладення відповідав усім вимогам законодавства щодо змісту, форми та погодження, а Додаткова угода, є правочином, що підтверджує чинність Договору оренди до 2027 року.

Крім того, чинне законодавство не містить вимог щодо змісту додаткових угод про поновлення договорів оренди землі з розташованим на ній водним об'єктом, та вимог про те, що додаткові угоди про поновлення договорів оренди мають відповідати Типовому договору оренди водних об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.05.2013 року №420 та погоджуватись з Держводагенством.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що відмова у видачі дозволу на спеціальне водокористування, що викладена у листах №220/СМ/308-18 від 31.07.2018 року та №302/СМ/30д-18 від 26.09.2018, є протиправною.

Щодо позовної вимоги, стосовно зобов'язання Державного агентства водних ресурсів України надати Приватному сільськогосподарському підприємству "Агрофірма "Луч" дозвіл на спеціальне водокористування водного об'єкта - ставку, що розташований на околиці с. Скуносове Путивльського району Сумської області в басейні річки Сейм, з метою риборозведення, колегія суддів зазначає наступне.

Спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб'єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Тобто, відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, прийняти за клопотаннями відповідне рішення або ні. Безперечно, правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов'язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб'єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В даному випадку, колегія суддів вважає, що ефективним способом захисту прав позивача буде зобов'язати Державне агентство водних ресурсів України повторно розглянути заяву Приватного сільськогосподарського підприємства "Агрофірма "Луч" щодо видачі дозволу на спеціальне водокористування водного об'єкта - ставку, що розташований на околиці с. Скуносове Путивльського району Сумської області в басейні річки Сейм, з метою риборозведення.

Аналізуючи наведені нормативно - правові акти, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог, зробив передчасні висновки.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 04.12.2018 року по справі № 480/3922/18, в частині відмови в задоволенні позову щодо визнання протиправною та відмови у видачі дозволу на спеціальне водокористування, що викладена у листах №220/СМ/308-18 від 31.07.2018 року та №302/СМ/30д-18 від 26.09.2018, прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства "Агрофірма "Луч" задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 04.12.2018 року по справі № 480/3922/18 скасувати в частині відмови в задоволенні позову щодо визнання протиправною та відмови у видачі дозволу на спеціальне водокористування, що викладена у листах №220/СМ/308-18 від 31.07.2018 року та №302/СМ/30д-18 від 26.09.2018.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою позов задовольнити.

Визнати протиправною відмову у видачі дозволу на спеціальне водокористування, що викладена у листах №220/СМ/308-18 від 31.07.2018 року та №302/СМ/30д-18 від 26.09.2018.

Зобов'язати Державне агентство водних ресурсів України повторно розглянути заяву Приватного сільськогосподарського підприємства "Агрофірма "Луч" щодо видачі дозволу на спеціальне водокористування водного об'єкта - ставку, що розташований на околиці с. Скуносове Путивльського району Сумської області в басейні річки Сейм, з метою риборозведення.

В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 04.12.2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) Л.В. Мельнікова О.М. Калитка
Повний текст постанови складено 22.04.2019 року