Справа № 580/410/19
Суддя: В.П. Тимошенко
Дата ухвалення: 2019-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року справа № 580/410/19

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Тимошенко В.П.,

за участю секретаря судового засідання Пруднікової В.О.,

позивача ОСОБА_1,

законних представників позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в м. Черкаси адміністративну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов?язання вчинити дії,

встановив:

04 лютого 2019 року до Черкаського окружного адміністративного суду звернулись ОСОБА_2, ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області, в якому просять:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неоформлення та видачі паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки зразка 1994 року неповнолітній ОСОБА_1 відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою ВРУ від 26.06.1992;

2) зобов?язати відповідача оформити та видати бланк паспорту неповнолітній ОСОБА_1 у формі паспортної книжечки, з проставленою відміткою місця проживання без використання цифрового ідентифікатора особи та автоматизованої обробки персональних даних.

В обґрунтування позову зазначено, що по досягненню шістнадцятирічного віку своєї дочки ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до Придніпровського відділу Державної міграційної служби України в Черкаській області та до Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області щодо оформлення та видачі їх неповнолітній дочці паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ. Однак Придніпровський відділ Державної міграційної служби України в Черкаській області та Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області протиправно відмовили у наданні такого паспорта, посилаючись на Закон України Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, відповідно до якого оформлення і видача паспорта громадянина України здійснюється розпорядником ЄДДР у формі картки.

Ухвалою судді Тимошенко В.П. від 04.03.2019 відкрито провадження у даній справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою від 25.03.2019 постановлено розгляд даної справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідач 02.04.2019 надав відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, оскільки позивачі не зверталися до нього зі заявою встановленою законодавством формою щодо отримання паспорта громадянина України у формі книжечки і відповідач не здійснював відмови у видачі такого документа. Дочка позивачів не зверталася до Придніпровського відділу Державної міграційної служби України в Черкаській області та до Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області із заявою-анкетою та доданим до неї належним пакетом документів, передбачених Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 302, для оформлення та видачі паспорта громадянина України. Станом на час звернення позивачів оформлення паспорта громадянина України у формі книжечки не передбачено, а Положення про паспорт громадянина України, затверджене постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ, розповсюджується на осіб, які вже отримали такий паспорт. Запровадження нової форми паспорта у формі ID-картки не є обмеженням свободи на вираження своїх поглядів та переконань, не є втручанням в особисте та сімейне життя, оскільки держава має право мати інформацію щодо своїх громадян для захисту суспільної безпеки і порядку. Крім того, бажання позивачів та їх неповнолітнього сина оформити паспорт у формі книжечки, обумовлене релігійними переконаннями, не може бути підставою для порушення вимог законодавства України, що передбачає оформлення національного паспорта громадянина України у вигляді картки з безконтактним електронним носієм. У звязку з цим відповідач просив відмовити у задоволенні позову.

11.04.2019 представниками позивача подано до суду відповідь на відзив, в якій вони просить позов задовольнити в повному обсязі.

Позивач та її представники у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив таке.

Батьками ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

У звязку із досягненням ОСОБА_1 шістнадцяти років 10.10.2018 ОСОБА_1 та її законні представники батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 10.10.2018 звернулися з письмовою заявою (вх. № 912) до Придніпровського РВ у місті Черкаси УДМС України в Черкаській області, в якій просили оформити бланк паспорту громадянина України без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру та видати ОСОБА_1 виключно у вигляді паспортної книжечки на підставі Закону України від 18.01.2001 «Про громадянство»; проставити відмітку реєстрації місця проживання в паспорті; вести облік ОСОБА_1 за раніше встановленими формами - за прізвищем, ім'ям та по-батькові, роком народження та за місцем реєстрації, без використання любого цифрового ідентифікатора особи, без внесення інформації про них до ЄДР чи будь-яких баз даних і реєстрів, та без автоматизованої обробки та передачі персональних даних (а.с.17-19).

Придніпровським РВ у місті Черкаси УДМС України в Черкаській області в порядку встановленим Законом України «Про звернення громадян», розглянуто вищевказану заяву та надано письмову відповідь вих. № 6593 від 03.11.2018), в якій зазначили, що в ДМС та її територіальних органів/підрозділів відсутні законні підстави для оформлення та видачі паспорту громадянина України відповідно до постанови Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ (а.с.20-21).

19.12.2018 ОСОБА_1 та її законні представники батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повторно звернулися з письмовою заявою (вх. № 2) до Придніпровського РВ у місті Черкаси УДМС України в Черкаській області, в якій просили оформити бланк паспорту громадянина України без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру, та видати ОСОБА_1 виключно у вигляді паспортної книжечки на підставі закону України від 18.01.2001 «Про громадянство»; проставити відмітку реєстрації місця проживання в паспорті; вести облік ОСОБА_1 за раніше встановленими формами - за прізвищем, імям та по-батькові, роком народження та за місцем реєстрації, без використання любого цифрового ідентифікатора особи, без внесення інформації про них до ЄДР чи будь-яких баз даних і реєстрів, та без автоматизованої обробки та передачі персональних даних (а.с.22-24).

Придніпровським РВ у місті Черкаси УДМС України в Черкаській області в порядку встановленим Законом України «Про звернення громадян» розглянуто вищевказану заяву та надано письмову відповідь (вих. № 7110-103/7110.1-19 від 15.01.2019), в якій зазначено, що що в ДМС та її територіальних органів/підрозділів відсутні законні підстави для оформлення та видачі позивачеві паспорту громадянина України відповідно до постанови Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ. Крім того, заявників було повідомлено, що наказом Міністерства внутрішніх справ України № 161 від 01.03.2018, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22.03.2018 за № 352/31804, з 17 квітня 2018 року визнано таким, що втратив чинність, наказ МВС України від 13 квітня 2012 року № 320 «Про затвердження Порядку оформлення і видачі паспорту громадянина України», який визначає порядок оформлення і видачі паспорта громадянина України у формі книжечки (а.с.25).

Відповідачем розглянуто дану заяву та надано письмову відповідь (вих. № 7101.6-18539/71.1-18 від 09.11.2018), в якій зазначило, що в УДМС та її територіальних органів/підрозділів відсутні законні підстави для оформлення та видачі заявнику паспорту громадянина України відповідно до постанови Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ. Крім того заявників було проінформовано, що рішення у справі № 806/3265/17 (Пз/9901/2/18), на яке вони посилались, не може бути підставою для видачі заявниці паспорту громадянина України зразка, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ, оскільки є індивідуальним актом, та стосується прав або інтересів визначеної в рішенні особи (а.с.26-27).

19.12.2018 ОСОБА_1 та її законні представники батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися з письмовою заявою (вх. № КО-212/6/7101-18) до УДМС України в Черкаській області, в якій просили оформити і видати ОСОБА_1 паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою ВРУ від 26.06.1992. До заяви було додано дві фотокартки розміром 3,5х4,5 см. Та копію свідоцтва про народження (а.с.29-30).

Відповідачем було розглянуто дану заяву та надано письмову відповідь (вих. № 7101.6-20603/71.1-18 від 27.11.2018), в якій зазначили, що 09.11.2018 вже надавалася вичерпна відповідь заявникам на аналогічне звернення (а.с.31).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає про таке.

Статтею 5 Закону України "Про громадянство України" від 18.01.2001 року № 2235-III (далі Закон № 2235-III) визначено, що документом, що підтверджує громадянство України, є, зокрема, паспорт громадянина України.

Відповідно до статті 5 Закону № 2235-III постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-XII затверджено Положення про паспорт громадянина України та Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Згідно з пунктами 1, 3, 5, 8, 9-11 Положення про паспорт громадянина України паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Паспорт дійсний для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою лише на території України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.

Бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.

Паспортна книжечка являє собою зшиту внакидку нитками обрізну книжечку розміром 88 х 125 мм, що складається з обкладинки та 16 сторінок. Усі сторінки книжечки пронумеровані і на кожній з них зображено Державний герб України і перфоровано серію та номер паспорта. Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується.

Паспорт, виготовлений у вигляді паспортної картки (інформаційного листка), має розмір 80 х 60 мм. У інформаційний листок вклеюється фотокартка і вносяться відомості про його власника: прізвище, ім'я та по батькові, дата народження і особистий номер, а також дата видачі і код органу, що його видав. Інформаційний листок заклеюється плівкою з обох боків. Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної картки, визначається Кабінетом Міністрів України.

Бланки паспортів виготовляються на замовлення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, з високоякісного паперу з використанням спеціального захисту.

Отже, чинним Положенням про паспорт громадянина України передбачено дві форми паспорта громадянина України: книжечка і картка.

Водночас, Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20.11.2012 року № 5492-VI (далі Закон № 5492-VI) визначені правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов'язки осіб, на ім'я яких видані такі документи.

Згідно зі статтею 13 Закону № 5492-VI документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються, зокрема, на паспорт громадянина України.

Відповідно до частин 2, 4, 6 статті 14 Закону № 5492-VI документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклету. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Відцифрований образ обличчя особи в документах у формі книжечки розміщується на сторінці даних і виконується за технологією лазерного гравіювання та дублюється в центрі сторінки даних за технологією лазерної перфорації.

Отже, вказаним Законом також передбачена можливість видачі документа як у формі книжечки, так і у вигляді картки.

Тобто, заявник, звернувшись до уповноваженого суб'єкта з відповідними документами, передбаченими вказаним Законом, має право на отримання документа у формі книжечки, зокрема, паспорта громадянина України.

Відповідно до частини сьомої статті 16 Закону № 5492-VI уповноважений суб'єкт, якщо інше не передбачено цим Законом, має право відмовити заявникові у видачі документа виключно у разі, якщо: 1) за видачею документа звернувся заявник, який не досяг шістнадцятирічного віку, або представник особи, який не має документально підтверджених повноважень на отримання документа; 2) заявник вже отримав документ такого типу, який є дійсним на день звернення (крім випадків, зазначених у частині сьомій цієї статті); 3) заявник не подав усіх визначених законодавством документів, необхідних для оформлення і видачі документа; 4) дані, отримані з бази даних розпорядника Реєстру, не підтверджують інформацію, надану заявником. У рішенні про відмову у видачі документа, яке доводиться до відома заявника у порядку і строки, встановлені законодавством, мають зазначатися підстави для відмови. Особа має право звернутися до уповноваженого суб'єкта з повторною заявою у разі зміни або усунення обставин, через які їй було відмовлено у видачі документа. Рішення про відмову у видачі документа може бути оскаржено особою в адміністративному порядку або до суду.

Зі змісту вищенаведеної норми вбачається, що законодавець передбачив вичерпний перелік підстав для відмови заявникові у видачі документа. Водночас вказаним Законом не передбачено визначення поняття "документ".

Разом з цим відповідно до статті 21 Закону № 5492-VI паспортом громадянина України є документ, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Відтак, відповідач у листі-відповіді на звернення позивачів зобов'язаний був вказати одну з вище перелічених підстав для відмови у оформленні паспорта ОСОБА_1 у формі книжечки, оскільки паспорт громадянина України в розумінні статті 21 вказаного Закону є документом.

При цьому з матеріалів справи вбачається, що Придніпровський районний відділ у місті Черкаси Управління державної міграційної служби України в Черкаській області своїми листами лише повідомив заявників про те, що видача документу, що посвідчує особу, не можлива без обробки персональних даних особи.

Таким чином, відповідач у спірних правовідносинах не прийняв жодного рішення про відмову чи видачу ОСОБА_1 паспорта громадянина України у вигляді паспортної книжечки та не навів будь-яких правових підстав для відмови у проведенні оформлення паспорта громадянина України у вигляді паспортної книжечки.

Відтак, зважаючи на те, що відповідачем не наведено жодних зауважень щодо поданої заяви та доданих до неї документів, з урахуванням статті 16 Закону № 5492-VI, суд приходить до висновку, що відповідач вчинив протиправну бездіяльність щодо неоформлення паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки ОСОБА_1. Посилання відповідача на Закон України «Про звернення громадян» є неправильним, оскільки позивач не зверталася до відповідача із заявою чи скаргою в межах цього закону.

Як зазначено вище, чинним Положенням про паспорт громадянина України передбачено два рівнозначних альтернативних варіанта оформлення документа, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України, а саме: паспорт у вигляді паспортної книжечки або паспортна картка.

При вирішенні спору суд бере до уваги, що пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 року № 302 "Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України" також передбачено можливість оформлення паспорта громадянина України з використанням бланка паспорта громадянина України у формі книжечки.

За вказаних обставин, суд не вбачає відсутності у відповідача можливості видачі позивачу паспорта громадянина України у формі книжечки.

Суд погоджується з твердженням позивачів, що відповідач своїми діями щодо не оформлення паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки порушує особисті права їх неповнолітньої дочки, в інтересах якої позивачі звернулись до суду, що не відповідає основоположним приписам Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року), з огляду на таке.

Згідно зі ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Стаття 22 Конституції України передбачає, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Як зазначено у статті 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

При цьому, як передбачено у статті 35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров'я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей. Ніхто не може бути увільнений від своїх обов'язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань.

Статтею 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року передбачено, що кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно. Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Таким чином, на підставі викладеного вище, суд приходить до висновку, що відповідач своїми діями прямо порушує права ОСОБА_1, передбачені статтею 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, оскільки неоформлення їй паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки саме через його релігійні переконання, які не призводять до негативних наслідків тих чи інших людей та не спрямовані проти цих людей чи держави, обмежує її права, що встановлені законом, і не є необхідними в демократичному суспільстві.

Судом встановлено, що права та законні інтереси ОСОБА_1 порушені відповідачем, оскільки наявними у матеріалах справи допустимими доказами підтверджені протиправні дії відповідача в особі Придніпровського районного відділу у м. Черкаси Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області, що полягають у відмові в оформленні паспорту громадянина України у формі книжечки відповідно до положень чинного законодавства.

Відтак суд вирішив зобов'язати Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області оформити та видати бланк паспорту неповнолітній ОСОБА_1 у формі паспортної книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою ВРУ №2503-ХІІ від 26.06.1992.

В той же час, позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача оформити та видати бланк паспорту з проставленою відміткою місця проживання без використання цифрового ідентифікатора особи та автоматизованої обробки персональних даних, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки, при видачі позивачці паспорта у формі, визначеній Положенням про паспорт № 2503-ХІІ, не передбачено внесення даних особи до Єдиного державного демографічного реєстру.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові ОСОБА_5 палати Верховного Суду в зразковій справі № Пз/9901/2/18 від 19.09.2018, відповідно до якої Висновки Верховного Суду в цій зразковій справі підлягають застосуванню в типових адміністративних справах щодо звернення осіб до суду з позовом до територіальних органів ДМС України з вимогами видати паспорт громадянина України у формі книжечки, у зв'язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ.

Під час вирішення спору ОСОБА_5 Верховного Суду у вищевказаній справі зробила висновок, що законодавець, приймаючи Закон України від 14.07.2016 №1474-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України, яким внесено зміни до Закону № 5492-VI, не дотримався вимог, за якими такі зміни повинні бути зрозумілими і виконуваними, не мати подвійного тлумачення, не звужувати права громадян у спосіб, не передбачений Конституцією України та не допускати жодної дискримінації у залежності від часу виникнення правовідносин з отриманням паспорта громадянина України.

Суд вважає необґрунтованими доводи відповідачів, що наведене рішення ОСОБА_5 Верховного Суду не підлягає застосуванню під час вирішення цього спору, оскільки наявність релігійних переконань не входить до обовязкових ознак для застосування викладеної правової позиції, оскільки вказана обставина є обґрунтуванням позовних вимог, а не підставою застосування правової позиції.

Крім того, Висновки ОСОБА_5 Верховного Суду у згаданій зразковій справі належить застосовувати в адміністративних справах щодо звернення осіб до суду з позовом до територіальних органів ДМС України з вимогами видати паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ, у зв'язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних.

Тому суд дійшов висновку, що позбавлення особи можливості отримання паспорта у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), зокрема у п.58 рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04 повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відтак, з урахуванням зазначеного, з огляду на підстави та предмет спору, на підставі встановлених в судовому засіданні фактів та обставин, суд дійшов до висновку, що позов слід задовольнити частково.

Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору тому розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 14, 241-246, 255, 295, Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області щодо не оформлення та не видачі паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки зразка 1994 року неповнолітній ОСОБА_1 відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою ВРУ №2503-VІІ від 26.06.1992.

Зобов?язати Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області (18002, м. Черкаси, бул. Шевченка, 117, ) оформити та видати бланк паспорту неповнолітній ОСОБА_1 (18000, АДРЕСА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1) у формі паспортної книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою ВРУ №2503-ХІІ від 26.06.1992.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 22.04.2019.

Суддя В.П. Тимошенко