Справа № 1640/2879/18
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2019-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Головко А.Б.

10 квітня 2019 р.Справа № 1640/2879/18

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.,

суддів - Калитки О. М. , Кононенко З.О. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) ОСОБА_2, Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Генеральна прокуратура України про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії, -

В с т а н о в и л а:

20.08.2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким (з урахуванням заяв від 13.09.2018 року /а.с. 68-72/ і від 22.10.2018 року /а.с. 119-120/, просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) ОСОБА_3 від 21.06.2017 року № 22850757 про зупинення розгляду заяви № 22850757 від 20.06.2017 року.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що судовим рішенням від 01.06.2017 року накладений арешт на належне йому майно, у тому числі обєкт нерухомого майна (квартири) за адресою: АДРЕСА_1 (подалі - обєкт нерухомого майна).

20.06.2017 року до відповідача звернулась уповноважена особа Генеральної прокуратури України із заявою № 22850757 про державну реєстрацію обтяження обєкта нерухомого майна.

21.06.2017 року відповідачем прийнято рішення про зупинення розгляду заяви № 22850757.

Судовим рішенням від 19.01.2018 року раніш накладений арешт на обєкт нерухомого майна скасований. 16.04.2018 року його представник ОСОБА_4 звернувся до відповідача із заявою, у якій просив відмовити у державній реєстрації прав за заявою № 22850757 від 20.06.2017 рову з підстав, передбачених п. 8 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», та внести відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

17.05.2018 року відповідачем за наслідком розгляду цієї заяви його було проінформовано про можливість звернення до суду з приводу бездіяльності державного реєстратора та не було прийнято жодного рішення стосовно заяви № 22850757.

Відповідач - державний реєстратор Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) ОСОБА_2 відзив на адміністративний позов ОСОБА_1 не надав.

Відповідач - Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (подалі Департамент), заперечуючи проти вимог позивача у відзиві на позов зазначає, що отримавши 20.06.2017 року заяву представника Генеральної прокуратури України щодо обтяження речового права стосовно обєкта нерухомого майна, 21.06.2017 року колишній державний реєстратор ОСОБА_5 прийняв рішення про зупинення розгляду заяви і станом на 20.08.2018 року про прийняте рішення представника Генеральної прокуратури не повідомив.

Третя особа Генеральна прокуратура України у поясненнях зазначає, що прокурором групи прокурорів у кримінальному провадженні 20.06.2017 року до Департаменту подано примірник ухвали Печерського районного суду м. Києва від 01.06.2017 року № 757/30670/17-к з метою внесення запису про обтяження майна ОСОБА_1 в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо зазначеної квартири та отримано картку прийому заяви № 90024819.

В подальшому, ухвалою Печерського районного суду м. Києва № 757/70609/17-к від 19.01.2018 року арешт скасовано повністю.

Зазначає, що відповідно до інформаційних довідок № 137391234 та № 137394958 від 12.09.2018 року відомості щодо обтяження нерухомого майна за вказаною адресою в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна відсутні. При цьому, арешт на майно ОСОБА_1 в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0003536 від 18.11.2016 року повторно не накладався, оскільки судом встановлено, що таке придбане законним шляхом.

Крім того, згідно повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри ОСОБА_1 від 06.03.2018 року, останньому інкримінується вчинення кримінальних правопорушень в період з листопада 2011 по травень 2012 року.

Закон України від 18.04.2013 № 222-VII «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України стосовно виконання Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України», яким доповнено Кримінальний кодекс України статтею 96і «Спеціальна конфіскація», набув чинності 15.12.2013 року.

Згідно приписів ч. 2 ст. 5 КК України доповнена стаття КК України не може поширювати свою дію на підозрюваного ОСОБА_1, оскільки посилює кримінальну відповідальність останнього. Санкції інкримінованих ОСОБА_1 статей КК України не передбачають такого виду покарання, як конфіскація майна, і цивільний позов у кримінальному провадженні на 12.09.2018 року не предявлявся.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23.11.2018 року (рішення виготовлено у повному обсязі 03.12.2018 року) адміністративний позов ОСОБА_1 задоволений наступним чином.

Визнано протиправною бездіяльність Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (подалі Департамент) щодо не повідомлення Генеральну прокуратуру України про прийняття рішення від 21.06.2017 року № 35791662 про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

В іншій частині позовних вимог позивачу відмовлено.

Судом проведений розподіл судових витрат, а саме: стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 704,80 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6300 грн.

Судове рішення вмотивовано тим, що оскільки за результатами розгляду заяви державним реєстратором встановлена відсутність у повному обсязі документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень, рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є правомірним.

Крім цього, з урахуванням ч. 2 ст. 9 КАС України, суд першої інстанції визнав протиправною бездіяльність Департаменту щодо не повідомлення Генеральну прокуратуру України про прийняття рішення від 21.06.2017 року № 35791662 про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд здійснив розподіл судових витрат на підставі ч. 3 ст. 139 КАС України.

В апеляційній скарзі Департамент, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.11.2018 року.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, скаржник зазначає, що законодавством України у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не передбачено строки надсилання рішень щодо державної реєстрації заявнику та взагалі не передбачено надсилання даних рішень у випадку наявності відмітки у Заяві про отримання витягу з Державного реєстру прав у паперовому вигляді та спосіб отримання «особисто».

Також скаржник вказує, що розмір витрат, які позивач сплатив або має сплатити у звязку з розглядом справи, є завищеним, необґрунтованим та недоведеним належними доказами, а тому не може бути встановлений судом та стягнутий з Департаменту на його користь.

У наданому відзиві позивач підтримав позицію, викладену ним у позові, та просить залишити апеляційну скаргу Департаменту без задоволення, а рішення суду першої інстанції, - без змін.

За приписами статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Департаменту підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 23 Закону України від 01.07.2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором виключно у таких випадках:

1) подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством;

2) неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному у пункті 3 частини третьої статті 10 цього Закону, інформації про зареєстровані до 1 січня 2013 року речові права на відповідне нерухоме майно, якщо наявність такої інформації є необхідною для державної реєстрації прав.

Відповідно до частини 2 статті 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор у строк, встановлений для державної реєстрації прав, приймає рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та невідкладно повідомляє про це заявника.

У разі коли заявник за власним бажанням отримує рішення державного реєстратора щодо зупинення розгляду заяви або щодо відновлення такого розгляду у паперовій формі особисто, державний реєстратор, уповноважена особа відповідно до пункту 9 цього Порядку встановлює особу заявника та перевіряє обсяг його повноважень.

Частиною 3 статті 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що якщо заявник протягом 30 робочих днів з моменту отримання рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав виконав вимоги державного реєстратора, зазначені у відповідному рішенні, розгляд заяви відновлюється на підставі рішення державного реєстратора про відновлення розгляду заяви. Перебіг строку державної реєстрації прав продовжується з моменту усунення обставин, що стали підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду, з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Частинами 4 та 5 статті 23 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" рішення повинно містити вичерпний перелік підстав для зупинення розгляду заяви. Державний реєстратор не має права вимагати від заявника надання інших документів, крім тих, відсутність яких стала підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви, якщо інше не випливає з документів, що надані додатково. У разі невиконання заявником зазначених у рішенні вимог у строк, встановлений у частині третій цієї статті, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Пунктом 14 Постанови Кабінету Міністрів від 25.12.2015 № 1127 "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що у разі коли під час розгляду заяви встановлено наявність підстав, передбачених законом для зупинення розгляду заяви, державний реєстратор невідкладно приймає рішення щодо зупинення розгляду заяви.

Якщо заявник протягом 30 робочих днів з моменту отримання рішення щодо зупинення розгляду заяви виконав вимоги державного реєстратора, зазначені у відповідному рішенні, а також у разі коли державним реєстратором протягом 30 робочих днів з моменту прийняття відповідного рішення на запит отримано документи та/або інформацію, необхідні для державної реєстрації прав, розгляд заяви відновлюється на підставі рішення державного реєстратора щодо відновлення розгляду заяви.

У разі невиконання заявником зазначених у рішенні вимог або неотримання на запит документів та/або інформації, необхідних для державної реєстрації прав, у строк, встановлений в абзаці другому цього пункту, державний реєстратор приймає рішення щодо відмови в державній реєстрації прав.

Судом установлено Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.06.2017 року у справі № 757/70609/17-к накладений арешт на нерухоме та рухоме майно, яке на праві власності належить ОСОБА_1, зокрема, квартиру, площею 131,3 кв.м., за адресою: Полтавська область, м. Полтава, вулиця Паризської Комуни (ОСОБА_6)АДРЕСА_2, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 2658449.

Оскільки відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстраційним номером означеного майна є 26584749, а не 2658449, рішенням державного реєстратора ОСОБА_5 від 21.06.2018 року № 35791662 зупинений розгляд заяви представника Генеральної прокуратури від 20.06.2017 року про його обтяження (а.с. 47).

Рішення державного реєстратора від 21.06.2018 року скеровано на адресу Генеральної прокуратури України 01.10.2018 року (а.с. 112).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.01.2018 року у справі № 757/70609/17-к скасований повністю арешт, накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 01.06.2017 року (№ 757/30670/17-к) на нерухоме майно, яке на праві власності належить ОСОБА_1, зокрема, квартиру, площею 131,3 кв.м., за адресою: Полтавська область, м. Полтава, вулиця Паризської Комуни (ОСОБА_6)АДРЕСА_2, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 2658449 (а.с. 10-13).

Не погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Як убачається з матеріалів справи, підставою для звернення до суду із даним позовом позивачем визначено як те, що бездіяльність державного реєстратора в частині неприйняття рішення про державну реєстрацію обтяження або про відмову в державній реєстрації обтяження квартири порушує його права в частині реалізації його права власності на нерухомість та унеможливлює виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 19.01.2018 року.

Колегія суддів зазначає, що під підставою адміністративного позову слід розуміти обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, доводить факт порушення своїх прав, або ймовірність порушення нормативним актом прав у майбутньому.

При цьому, незалежно від підстав позову, визначених позивачем, адміністративні суди перевіряють коло обставин, що можуть слугувати підставами позову, з одного боку для встановлення обовязку вчинити певну дію (наявності права на прийняття рішення), з іншого на доведення правової заінтересованості особи у виконанні цього обовязку саме на її користь.

Слід зазначити, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003).

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За приписами статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно з частиною третьою статті 9 КАС України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Таким чином, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто, для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що у звязку з прийняттям рішення, дією або бездіяльністю субєктом владних повноважень порушуються права позивача.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю субєкта владних повноважень.

Проте, право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 КАС України. Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобовязаний надати такий захист.

В розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення, при цьому, задоволенню підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. То ж, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем в момент здійснення ним оскаржуваних дій чи рішень.

Аналогічна позиція підтверджується, зокрема, рішеннями Конституційного Суду України № 6-рп/1997 від 25.11.1997 року за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України та № 9-рп/1997 від 25.12.1997 року за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України, зі змісту яких випливає, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Колегія суддів зазначає, що на час звернення до суду із даним позовом, оскаржуване рішення державного реєстратора про зупинення розгляду заяви № 22850757 від 20.06.2017 року не порушує право власності позивача на нерухомість, оскільки відповідний запис про обтяження нерухомого майна, що належить по праву власності позивача до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна не внесений.

При цьому, колегія суддів зауважує, що обставина існування цього рішення не впливає на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 19.01.2018 року про скасування арешту на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_1

За приписами ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень.

За відсутністю факту порушення відповідачами прав, свобод та інтересів позивача ОСОБА_1, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність виходу за межі позовних вимог останнього та про необхідність прийняття рішення про визнання протиправною бездіяльність Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо не повідомлення Генеральну прокуратуру України про прийняття рішення від 21.06.2017 року № 35791662 про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 132 КАС України).

Пунктом 1 ч. 3 ст. 132 КАС України установлено, що до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 134 КАС України).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат субєкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).

Відповідно до ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За приписами ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки в задоволені позовних вимог, які були заявлені позивачем ОСОБА_1, судом першої інстанції відмовлено, а суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги Департаменту дійшов висновку про її задоволення та скасування судового рішення, підстав для розподілу судових витрат (витрат, повязаних із сплатою судового збору та витрат позивача на професійну правничу допомог), колегія суддів не вбачає.

Інші доводи учасників справи на висновки колегії суддів не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10.02.2010 року).

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (п. 1, п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України).

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 310, 313, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) задовольнити.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2018 року скасувати, з прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволені вимог ОСОБА_1.

Постанова Харківського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття. Учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених Кодексом адміністративного судочинства України. Касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_7
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_8 ОСОБА_9
Постанова у повному обсязі складена і підписана 19 квітня 2019 року.