Справа № 160/432/19
Суддя: Коршун А.О.
Дата ухвалення: 2019-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

17 квітня 2019 року м. Дніпросправа № 160/432/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Коршуна А.О. (доповідач),

суддів: Чередниченка В.Є., Чепурнова Д.В.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.02.2019р. у справі №160/432/19
за позовом:ОСОБА_1
до: про: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019р. ОСОБА_1, в інтересах якої на підставі довіреності діє ОСОБА_2, за допомогою засобів поштового зв'язку звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - ГУ ПФУ в Дніпропетровській області) про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити певні дії, судом першої інстанції адміністративний позов зареєстровано / а.с. 4-7,21,22/.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.01.2019р. за вищезазначеним позовом відкрито провадження в адміністративній справі №160/432/19 та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами /а.с. 2/.

Позивач, посилаючись у адміністративному позові на те, що до 1998 р. вона мешкала у м. Кам'янське (раніше м. Дніпродзержинськ) та у вересні 1998р. виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю. 10.05.2018 р. у зв'язку з досягненням нею пенсійного віку її представник звернувся із заявою до відповідача про призначення пенсії за віком, до якої було додано усі необхідні та достатні документи для призначення пенсії за віком, але рішенням відповідача № 33/3 від 10.05.2018 р. їй було відмовлено у призначенні пенсії за віком, у зв'язку із не підтвердженням місця проживання (реєстрації) на території України, а також у зв'язку з тим, що за даними трудової книжки неможливо зарахувати загальний трудовий стаж за відсутності свідоцтв про народження та про шлюб, які б підтверджували факт належності документів саме їй. Позивач не погоджується із таким рішенням та вважає, що воно суперечить вимогам чинного законодавства , у тому числі пенсійного, тому просила суд: - визнати протиправним рішення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області № 33/3 від 10.05.2018 року про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1, - зобов'язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1, як не працюючому пенсіонеру, з врахуванням заробітної плати для обчислення пенсії, періоду навчання згідно диплому, всього стажу роботи, зазначеного у трудовій книжці, підвищенням розміру пенсії відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», але в розмірі не меншому ніж прожитковий мінімум для непрацездатних осіб, починаючи з дати звернення за призначенням пенсії- 10.05.2018 року..

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.02.2019р. у справі №160/432/19 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити певні дії - відмовлено /а.с. 49-51/. (суддя Сліпець Н.Є.)

Рішення суду мотивовано необґрунтованістю позовних вимог позивача та правомірністю прийнятого відповідачем рішення.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції від 20.02.2019р., подав апеляційну скаргу /а.с. 57-61/, у якій посилаючись на те, що судом першої інстанції рішення прийнято всупереч діючого законодавства України, просив скасувати рішення суду першої інстанції від 20.02.2019р. у даній справі та ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити заявлені позивачем позовні вимоги у повному обсязі.

Матеріали адміністративної справи №160/432/19, з вищезазначеною апеляційною скаргою позивача, надійшли до суду апеляційної інстанції 21.03.2019р. /а.с. 56/.

Ухвалами Третього апеляційного адміністративного суду від 25.03.2019р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.02.2019р. у цій справі /а.с. 65/, та справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження 17.04.2019р. / а.с. 66/, про що судом апеляційної інстанції у встановлений чинним процесуальним законодавством порядок та спосіб повідомлено учасників справи / а.с. 67-69/.

Відповідач , у письмовому відзиві на апеляційну скаргу заперечував проти доводів апеляційної скарги та посилаючись на відсутність законодавчо встановлених підстав для призначення пенсії позивачу у справі, яка не має постійного місця проживання на території України та не надала усі визначені чинним законодавством документи, які необхідні для призначення пенсії за віком, вважає що судом першої інстанції було повно з'ясовано усі обставини справи та постановлено обґрунтоване рішення, просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції від 20.02.2019р. у даній справі залишити без змін /а.с. 70-79/.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду цієї адміністративної справи, судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційний судом, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, до вересня 1998р. мешкала у м. Кам'янське (раніше м. Дніпродзержинськ) та у вересні 1998р. виїхала на постійне місця проживання до держави Ізраїль, у зв'язку з чим була знята з реєстрації у м. Кам'янське (раніше м. Дніпродзержинськ), та зараз мешкає у м. Ашдод, Ізраїль, зазначені обставини не заперечувались представниками учасників справи під час її розгляду судом.

Також під час розгляду справи судами встановлено та підтверджено належними письмовими доказами, що 10.05.2018 р. у зв'язку з досягненням ОСОБА_1 пенсійного віку її представник - ОСОБА_2, звернувся із заявою до відповідача про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком, до якої, на думку позивача та її представника, було додано усі необхідні та достатні документи для призначення пенсії за віком / а.с. 10-21 /, але рішенням відповідача № 33/3 від 10.05.2018 р. ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком, у зв'язку із не підтвердженням місця проживання (реєстрації) на території України, а також у зв'язку з тим, що за даними трудової книжки неможливо зарахувати загальний трудовий стаж за відсутності свідоцтв про народження та про шлюб, які б підтверджували факт належності документів саме їй / а.с. 9/ і саме це рішення відповідача, який у спірних відносинах, що виникли між сторонами у справі виступає у якості суб'єкта владних повноважень, і є предметом оскарження у цій адміністративній справі.

Спірні відносини, які виникли між сторонами у справі врегульовано нормами Конституції України, якими серед іншого передбачено таке конституційне право як право особи на отримання пенсії, як складову частину права на соціальний захист, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України, а також нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Нормами ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Щодо пенсійного забезпечення громадян України, що проживають за її межами, то воно провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами при цьому положеннями ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються, пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон, за час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

При цьому необхідно зазначити, що вищенаведені положення законодавства України є чинними, неконституційними не визнавалися.

Так, Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009р. у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058-IV.

Так, п. 2 ч.1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачав, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, а друге речення ст. 51 цього ж закону встановлювало, що - під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Аналіз вищенаведених норм закону, які визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009р., дає можливість зробити висновок про те, що ці норми стосуються виключно питання припинення виплати раніше призначеної на території України пенсії і жодним чином не регулюють питання призначення пенсії жодній з категорій пенсіонерів, при цьому необхідно враховувати, що мотивувальна частина цього рішення Конституційного суду також не містить будь-яких висновків щодо питань призначення пенсії, тому зміна застосування положень пенсійного законодавства, що виникли у зв'язку з прийняттям рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009р., жодним чином не стосуються позивача, якій станом на час звернення до відповідача з заявою про призначення пенсії - травень 2018р., та до суду і на момент розгляду цієї справи судом, пенсія згідно законодавства України не призначалася і не виплачувалася.

При цьому також необхідно враховувати, що позивач у вересні 1998 року виїхала на постійне проживання до держави Ізраїль, не момент її виїзду пенсія на території України їй не призначалась та не виплачувалась та між Україною та Державою Ізраїль відсутній ратифікований Верховною Радою України міжнародний договір, яким би були врегульовані відносини із виплати пенсій, призначених в Україні пенсіонерам, які виїхали на постійне місце проживання у Державу Ізраїль.

Відповідно до пункту 1.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005р. (далі - Порядок), заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника, подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об'єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Пунктом 2.9. Порядку передбачено, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання (пункт 2.22. Порядку).

Судом встановлено, що представником позивача до заяви, яка була ним подана в інтересах позивача, про призначення їй пенсії було надано копію закордонного паспорта, термін дії якого закінчився ще 31.07.2008 р. / а.с. 19/, при цьому закінчення терміну дії паспорту громадянина України для виїзду за кордон не позбавляє громадянина України гарантованих прав, не ставить особу у положення коли він позбавляється громадянства, але ці обставини не звільняють позивача (представника позивача) від необхідності надання, разом з заявою про призначення пенсії, документу, який посвідчує те, що позивач є громадянином України та засвідчує особу позивача її місце проживання (реєстрації), яким у розумінні ст. 5 Закону України «Про громадянство України» є паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон, що у свою чергу дає можливість зробити висновок про те, що під час звернення до відповідача з заявою від 10.05.2018р. позивачем (представником позивача) не було надано суду інших доказів щодо того, що вона є громадянином України .

Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом під час розгляду цієї справи у їх сукупності та приймаючи до уваги, що позивачу пенсія на території України не призначалась та не виплачувалась, оскільки між Україною та Державою Ізраїль відсутній ратифікований Верховною Радою України міжнародний договір, яким би були врегульовані відносини із виплати пенсій, призначених в Україні пенсіонерам, які виїхали на постійне місце проживання у Державу Ізраїль, позивачем взагалі не надано доказів громадянства України, колегія суддів вважає, що відповідач у справі при прийнятті рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії № 33/3 від 10.05.2018р., яке є предметом оскарження у цій справі, діяв відповідно до Конституції України та чинного законодавства України, що у свою чергу свідчить про відсутність підстав для скасування такого рішення суб'єкта владних повноважень, і як наслідок свідчить про необґрунтованість заявлених позивачем у справі позовних вимог, а тому судом першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову позивачу у позові у повному обсязі через його безпідставність .

З огляду на вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги не знайшли своє підтвердження під час розгляду даної справи, судом першої інстанції об'єктивно, повно та всебічно з'ясовано усі обставини, які мають суттєве значення для вирішення даної справи, та застосовано до правовідносин, які виникли між сторонами у даній справі норми матеріального права, які регулюють саме ці правовідносини і ухвалено законне рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, а враховуючи, що під час апеляційного розгляду даної справи порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права, які б потягли за собою скасування чи зміну оскаржуваного судового рішення, не встановлено тому колегія суддів вважає за необхідне рішення суду першої інстанції від 20.02.2019р. у даній адміністративній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, оскільки доводи, які викладені у апеляційній скарзі, суперечать зібраним у справі доказам та фактичним обставинам справи, зводяться до переоцінки заявником апеляційної скарги доказів, які були досліджені судом першої інстанції під час розгляду даної адміністративної справи і незгоди з висновками суду з оцінки обставин у справі, а також помилкового тлумачення норм матеріального та процесуального права, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції у даній справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 311,315,316,321,322 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.02.2019р. у справі №160/432/19- залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у строки та в порядку, які встановлені ст.ст. 329,331 КАС України.

Постанову виготовлено та підписано - 17.04.2019р.

Головуючий - суддя А.О. Коршун

суддя В.Є. Чередниченко

суддя Д.В. Чепурнов