Справа № 826/6846/17
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6846/17 Суддя (судді) суду 1-ї інстанції:
Мазур А.С.
ПОСТАНОВА
Іменем України

16 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 січня 2019 року, що прийняте о 14 год. 43 хв. у місті Києві (повний текст складений 31.01.2019), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.05.2016 №282-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржуване рішення відповідача є необґрунтованим та неправомірним.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: Російська Федерація, м. Москва, за національністю росіянин, за віросповіданням не відносить себе до жодної із релігій, одружений з ОСОБА_2 , має двох неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за професією юрист, прибув до України легально на власному автомобілі 13.09.2009.

Позивач 22.04.2018 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На момент звернення ОСОБА_1 до ГУ ДМС України заявник перебував у Київському СІЗО як особа, яка розшукується правоохоронними органами РФ з метою екстрадиції в країну походження. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебував нелегально.

У своїй заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 22.04.2018 позивач зазначив, що причиною залишення країни походження є страх політичних переслідувань за ознаками політичних переконань.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві за результатами розгляду заяви, призначено співбесіду на 18.08.2015.

Під час проведення співбесіди 18.08.2015 заявник зазначив, що його було засуджено в Республіці Молдова у 2011 році у зв`язку із підозрою у шахрайстві. На його думку кримінальну справу проти нього у Російській Федерації було сфабриковано у зв`язку з його політичними переконаннями та активною громадською позицією, до України приїхав через побоювання за власне життя. Крім того, позивач зазначив, що починаючи з 2013 року підтримував Революцію Гідності, що на його думку, не залишилося не поміченим російськими спецслужбами.

За результатами розгляду заяви та проведеної співбесіди, Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18.08.2015, за результатами якого прийнятий наказ «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Російської Федерації ОСОБА_1 » від 18.08.2015 №591.

Міграційним органом 18.08.2015 надіслано позивачу повідомлення №146, яким повідомлено останнього про те, що відповідно до статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку із очевидною необґрунтованістю заяви, відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Позивач 20.08.2015 оскаржив до Державної міграційної служби України наказ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18.08.2015 №591.

За результатами поданої скарги Державна міграційна служба України прийняла висновок від 28.09.2015, яким скасовано оскаржуваний наказ від 18.08.2015 №591.

Головним управління Державної міграційної служби України в місті Києві 07.10.2015 видано наказ №808 про прийняття документів гр. Російської Федерації ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та запрошено заявника 02.11.2015 на співбесіду.

ОСОБА_1 02.11.2015 на співбесіду не з`явився, про що посадовими особами було складено відповідний акт. Щодо поважності неявки на співбесіду, позивачем надано копію виписки медичної карти від 04.11.2015.

У зв`язку з вищевказаними обставинами та враховуючи факт перебування заявника під домашнім арештом, повторну співбесіду призначено на 07.12.2015.

Головним управління Державної міграційної служби України в місті Києві 07.12.2015 винесено подання щодо продовження строку розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами якого прийнято наказ «Про продовження строку розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. РФ ОСОБА_1 » від 07.12.2015 №1083, яким продовжено строк розгляду заяви до 07.01.2016.

Під час проведення співбесіди 07.12.2015 заявник зазначив, що виконував юридичні замовлення політичних партій на що посадовою особою Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві запропоновано заявнику надати копії документів, які підтверджують вищевказані політичні замовлення.

Заявником 24.12.2015 були надані протоколи допиту свідка, кадрова довідка, заява громадянинки ОСОБА_5 .

Листом №12314 Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві 15.01.2016 повідомлено, що відповідно до даних Укрбюро Інтреполу Національної поліції України, ОСОБА_1 перебуває в міжнародному розшуку з метою арешту та подальшої екстрадиції до Російської Федерації за вчинення злочину передбаченого частиною четвертою статті 159 Кримінального кодексу Російської Федерації (шахрайство в сфері підприємницької діяльності).

Головним управління Державної міграційної служби України в місті Києві 16.01.2016 прийнято висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18.08.2015, за результатами якого прийнятий наказ «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Російської Федерації ОСОБА_1 ».

Державною міграційною службою України 09.03.2016 прийнято висновок про доопрацювання особових справ в частині перебування ОСОБА_1 на території Республіки Молдова під час розслідування та судового розгляду справи, а також обставини щодо участі заявника у подіях на Майдані Незалежності у 2013-2014 роках.

Під час проведення співбесіди 30.03.2016 уповноваженими особами було з`ясовано фактичні обставини перебування ОСОБА_1 на території Республіки Молдова під час розслідування та судового розгляду справи та обставини щодо участі заявника у подіях на Майдані Незалежності у 2013-2014 роках. Зокрема, позивач зазначив, що був на території Республіки Молдова, щодо участі в Майдані долучив характеристику голови української координаційної ради ОСОБА_6 , яка міститься в матеріалах справи.

Головним управління Державної міграційної служби України в місті Києві 28.04.2016 прийнято додаток до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Державною міграційною службою України 30.05.2016 прийнято рішення №282-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що відповідачем повно та всебічно досліджено обставини особової справи №2015 KYIV 0094, а незгода позивача із вказаним рішенням сама по собі не може бути передумовою для скасування такого рішення, якщо вказані ним обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Державною міграційною службою України не було порушено ні строку, ні процедури прийняття спірного рішення.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VІ (далі Закон № № 3671-VІ)

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Як вже зазначалося, 22.04.2015 позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій позивач У своїй заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 22.04.2015 позивач зазначив, що має побоювання переслідувань за ознаками політичних переконань, пославшись на кримінальне розслідування, що здійснюється відносно нього у Російській Федерації (т.1 а.с. 43-48).

Відповідно до частини першої, четвертої статті 8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника.

Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві було проведено із позивачем співбесіду 18.08.2015, у ході якої заявник зазначив, що його було засуджено в Республіці Молдова у 2011 році у зв`язку із підозрою у шахрайстві. На його думку кримінальну справу проти нього у Російській Федерації було сфабриковано у зв`язку з його політичними переконаннями та активною громадською позицією, до України приїхав через побоювання за власне життя. Крім того, позивач зазначив, що починаючи з 2013 року підтримував Революцію Гідності, що на його думку, не залишилося не поміченим російськими спецслужбами (т. 1 а.с. 115-121).

За результатами розгляду заяви та проведеної співбесіди, Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18.08.2015 (т. 1 а.с. 163-168), за результатами якого прийнятий наказ «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Російської Федерації ОСОБА_1 » від 18.08.2015 №591 (т. 1 а.с. 169).

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці.

Позивач 20.08.2015 оскаржив до Державної міграційної служби України наказ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18.08.2015 №591.

За результатами поданої скарги Державна міграційна служба України прийняла висновок від 28.09.2015, яким було скасовано наказ від 18.08.2015 №591.

Згідно частини восьмої статті 12 Закону № 3671-VI у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, або суд прийняв позитивне рішення за скаргою заявника, протягом семи робочих днів з дня отримання такого рішення приймається рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

На підставі викладеного, Головним управління Державної міграційної служби України в місті Києві 07.10.2015 видано наказ №808 про прийняття документів гр. РФ ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с. 193) та запрошено заявника 02.11.2015 на співбесіду (т. 1 а.с. 200).

ОСОБА_1 02.11.2015 на співбесіду не з`явився, про що посадовими особами було складено відповідний акт (т.1 а.с. 201). Щодо поважності неявки на співбесіду, позивачем надано копію виписки медичної карти від 04.11.2015 (т. 1 а.с. 202-204). У зв`язку з вищевказаними обставинами та враховуючи факт перебування заявника під домашнім арештом, повторну співбесіду призначено на 07.12.2015 (т. 1 а.с. 208).

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Головним управління Державної міграційної служби України в місті Києві 07.12.2015 винесено подання щодо продовження строку розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 1 а.с. 209), за результатами якого прийнято наказ «Про продовження строку розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. РФ ОСОБА_1 » від 07.12.2015 №1083, яким продовжено строк розгляду заяви до 07.01.2016 (т. 1 а.с. 210).

Відповідно до частин одинадцятої, дванадцятої статті 9 Закону № 3671-VI після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За результатами проведеної співбесіди та розгляду додатково наданих позивачем документів, 16.01.2016 Головним управління Державної міграційної служби України в місті Києві винесено висновок від 16.01.2016 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 2 а.с. 41-51).

Відповідно до частини другої статті 10 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати подання додаткової інформації від уповноважених посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади, які здійснювали розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Державною міграційною службою України 09.03.2016 за № 8.5/1420-16 винесено висновок про доопрацювання особових справ в частині перебування ОСОБА_1 на території Республіки Молдова під час розслідування та судового розгляду справи, а також обставини щодо участі заявника у подіях на Майдані Незалежності у 2013-2014 роках (т. 2 а.с. 52).

Під час проведення співбесіди 30.03.2016 уповноваженими особами відповідача було з`ясовано обставини перебування ОСОБА_1 на території Республіки Молдова під час розслідування та судового розгляду справи та обставини щодо участі заявника у подіях на Майдані Незалежності у 2013-2014 роках.

Головним управління Державної міграційної служби України в місті Києві 28.04.2016 складено додаток до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 2 а.с. 65-73).

Частиною п`ятою статті 10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як зазначалося, Державною міграційною службою України 30.05.2016 прийнято рішення №282-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За змістом частини першої статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: <…> стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні <…>.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугувала відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Відповідно до пунктів 56, 59, 60 Керівництва процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН переслідування слід відрізняти від покарання за злочин у відповідності із загальним правом. Особи, що рятуються від таких переслідувань чи покарань за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець це жертва чи потенціальна жертва несправедливості, а не особа, що переховується від правосуддя.

Для того, аби визначити, чи співрозмірне кримінальне переслідування переслідуванню за змістом Женевської Конвенції, необхідно звернутися до законодавства даної країни, оскільки трапляється, що це законодавство не відповідає загальноприйнятим правам людини. Частіше за все, однак, не закон, а способи його застосування є дискримінаційними.

У таких випадках, через труднощі з оцінкою законодавства іншої країни, національна влада може приймати рішення, застосовуючи власне національне законодавство у якості відправної точки.

Як зазначалося, правоохоронними органами Російської Федерації здійснюється розслідування кримінально караного злочину, передбаченого частиною четвертою статті 159 Кримінального кодексу Російської Федерації (шахрайство в сфері підприємницької діяльності). За вчинення цього злочину позивач перебуває у розшуку. Схожий склад злочину передбачено також і нормами законодавства України (частина четверта статті 190 Кримінального кодексу України «шахрайство в особливо великих розмірах»).

Суд апеляційної інстанції наголошує, що матеріали справи не містять, а позивачем не було надано жодних належних та достатніх доказів того, що він підпав під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні за ознаками раси, національності, віросповідання, а також політичних поглядів чи належності до певної соціальної групи. Не надано також доказів на підтвердження доводів стосовно переслідувань з цих підстав у зв`язку із професійною діяльністю.

Позивач, у свою чергу, зазначає, що в Російській Федерації переслідування здійснюється за його політичні переконання та по сфабрикованим звинуваченням злочинів неполітичного характеру. Позивач також зазначає, що зазначена кримінальна справа в Російській Федерації є аналогічною кримінальній справі у Республіці Молдова, за яку він вже відбув умовне покарання.

Колегія суддів звертає увагу, що розслідування кримінальної справи за наведеними фактами здійснювалося в Російській Федерації починаючи з 21.10.2008 (т. 1 а.с. 89). Тому, притягнення позивача до кримінальної відповідальності у 2011 році на території Республіки Молдова, а також встановлення судом Республіки Молдова певних пом`якшуючих обставин, які вплинули на обрання позивачу міри покарання, не можуть бути розцінені судом як обставини політичного переслідування позивача в Російській Федерації.

Наявні в матеріалах справи документи не свідчать та жодним чином не дають підстав для висновку про те, що обвинувачення позивача в Російській Федерації у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 159 Кримінального кодексу Російської Федерації, здійснюються за ознаками раси, національності, віросповідання, політичних поглядів чи належності до певної соціальної групи.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилався на те, що переслідування у Російської Федерації пов`язане із тим, що він надавав допомогу опозиційній партії «Союз правих сил», проте, колегія суддів наголошує на тому, що ні відповідачем, ні судом у ході розгляду даної справи не було встановлено, що члени партії «Союз правих сил» переслідуються в Російській Федерації правоохоронними органами за їх політичні переконання. Матеріали справи не містять також будь-яких відомостей про переслідування осіб, які надавали допомогу, зокрема юридичну, партії «Союз правих сил» у Російській Федерації.

Позивач також стверджував, що його переслідування пов`язані із його участю у подіях на Майдані Незалежності у 2013-2014 роках.

Стосовно наведених обставин, то колегія суддів також підтримує висновок суду першої інстанції про те, що спосіб, у який позивач приймав участь у наведених подіях не є кримінально караним діянням, згідно законодавства Російській Федерації, що в свою чергу свідчить про те, що побоювання переслідувань з боку правоохоронних органів Російської Федерації ґрунтується виключно на його суб`єктивних уявленнях. Матеріали справи не містять доказів того, що правоохоронні чи інші органи Російської Федерації мають до позивача будь-які претензії чи обвинувачення відносно участі у подіях, що мали місце на Майдані Незалежності у 2013-2014 роках.

Позивач також вважає, що екстрадиція його до Російській Федерації призведе до подвійного притягнення позивача до відповідальності за одне й те саме кримінально каране діяння.

Щодо вказаних доводів, то колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги та побоювання позивача, викладені під час співбесід, стосуються саме застосування до позивача покарання у країні походження, проте, вказані підстави стосуються саме питання видачі позивача країні походження з будь-яких підстав (примусове повернення, видворення, екстрадиція), а не підстав для отримання певного статусу в Україні.

Питання наявності чи відсутності підстав для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, та наявність чи відсутність підстав для видворення (видачі) особи до країни походження є різними по суті й змісту правовими категоріями, і відмова у наданні певного статусу на території України не означає можливість видачі (екстрадиції) особи.

На переконання суду, рішення чи висновки інших органів, що стосуються питання екстрадиції позивача, не можуть впливати на оцінку обставин щодо існування підстав для надання позивачу захисту згідно Закону № 3671-VI.

Враховуючи викладене, колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає про відсутність підстав для висновку про здійснення кримінального провадження відносно позивача у Російській Федерації з політичних, національних, релігійних чи інших мотивів, не пов`язаних із розслідуванням вчинення кримінально караного злочину.

До того ж, суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що позивач прибув на територію України 13.05.2009, проте, за захистом в Україні звернувся лише 22.04.2018, тобто вже після його затримання правоохоронними органами України 27.03.2015.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України (частина п`ята статті 5 Закону № 3671-VI).

Оскільки позивач прибув на територію України 13.05.2009, проте із заявою про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту до органів Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві звернувся лише 22.04.2018, зазначені вимоги статті 5 Закону № 3671-VI ним було порушено.

Слід зазначити, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що а дійсні підстави звернення позивача за захистом в Україні пов`язані із його побоюваннями щодо екстрадиції в Російську Федерацію, а не із побоюваннями щодо свого життя та здоров`я, що пов`язані із його переслідуваннями на території Російської Федерації з політичних мотивів.

Тобто, позивач фактично не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання притягнення до відповідальності за вчинення дій, які визнані законодавством країни походження як протиправні, суспільно небезпечні, і на нього може чекати відповідальність, визначена Кримінальним кодексом Російської Федерації, оскільки на даний момент вирішується питання щодо його екстрадиції правоохоронними органам Російської Федерації

З оглядну на це, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач звернувся не за захистом в Україні, а з метою легалізації та уникненням процедури екстрадиції, шляхом набуття захисту в Україні відповідно до Закону № 3671-VI.

Таким чином, висновок відповідача про відсутність щодо позивача умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI є правильним.

Щодо доводів скаржника про порушення відповідачем строку розгляду заяви та прийняття оскаржуваного рішення, то колегія суддів звертає увагу на таке.

Згідно частини першої статті 10 Закону № 3671-VI рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту <…> приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649 (далі - Правила).

Пунктом 5.2 наведених Правил передбачено, що належним чином оформлена особова справа заявника разом з письмовим висновком територіального органу ДМС, доданими аудіофайлами співбесід (у разі наявності перекладача) повинна бути надіслана фельд`єгерським зв`язком до ДМС протягом трьох робочих днів з моменту затвердження письмового висновку територіальним органом ДМС, але не пізніше граничного строку розгляду заяви.(п. 5.2 Правил).

Пунктом 6.2. Правил передбачено, що під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, Державна міграційна служба України має право: а) вимагати подання додаткової інформації від територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою; <…> г) повертати справу на доопрацювання до територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за умови наявності недостатніх відомостей для розгляду справи і прийняття обґрунтованого та неупередженого рішення, неналежного оформлення особової справи.

Як вже зазначалося, 09.03.2016 Державною міграційною службою України у відповідності до п. 6.2 Правил винесено висновок про доопрацювання особових справ в частині перебування ОСОБА_1 на території Республіки Молдова під час розслідування та судового розгляду справи, а також обставини щодо участі заявника у подіях на Майдані Незалежності у 2013-2014 роках.

При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що у даному випадку мало місце не незгода відповідача із сформованим висновком, а неповнота останнього щодо встановлення обставин, що мають важливе значення при прийняті рішення щодо надання або відмови у наданні особі відповідного захисту.

За результатами доопрацювання заяви позивача, Головним територіальним управлінням Державної міграційної служби України сформовано додаток до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.04.2016.

У даному випадку, враховуючи реалізацію відповідачем норм щодо направлення на доопрацювання справи позивача, то доповнення до надісланого раніше висновку, є невід`ємною частиною останньою, а тому, на переконання колегії суддів, при направленні справи іноземця на доопрацювання відповідно до п. 6.2 Правил, строк прийняття рішення має розраховуватися з дня надходження не первинно поданого, а повного висновку з урахуванням доповнень за результатами доопрацювання матеріалів.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що у даному випадку граничним строком прийняття відповідачем рішення, з урахуваннями трьохденного строку надсилання висновку фельд`єгерським зв`язком, є 06.06.2016.

Щодо доводів скаржника про не долучення відповідачем до його справи всіх поданих документів.

Відповідно до частини десятої статті 9 Закону № 3671-VI документи, отримані або підготовлені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника.

Згідно частини четвертої статті 10 Закону № 3671-VI документи, отримані або підготовлені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника.

Позивач стверджує, що оскаржуване рішення було прийнято без урахування поданих ним додаткових доказів щодо його діяльності в благодійному фонді «Древо жизни», які підтверджують участь останнього у політичній діяльності і з невідомих причин не були включені в матеріали особової справи, що в свою чергу, свідчить про неповноту оскаржуваного рішення.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, з матеріалів справи дійсно не вбачається, що відповідачем досліджувалися матеріали щодо участі позивача в благодійному фонді «Древо жизни», ухвала Апеляційного суду м. Києва від 15.06.2015, ухвала Солом`янського районного суду м. Києва від 17.02.2016, науковий висновок від 20.11.2015.

Водночас, зазначені документи, що були подані ОСОБА_1 не місять жодної відмітки, штампу, дати чи резолюції посадової особи, які могли б підтвердити факт подання даних документів відповідачу підчас співбесід чи в інший спосіб.

Колегія суддів наголошує на тому, що суд у даному випадку має право перевіряти рішення суб`єкта владних повноважень на предмет, зокрема, його обґрунтованості, та не може виходити за межі обставин та доказів, про які такому суб`єкту владних повноважень не було та не могло було відомо внаслідок їх ненадання заінтересованою особою позивачем. Протилежне свідчитиме про порушення принципу розподілу влади та фактичне перебирання судом повноважень органу виконавчої влади.

Суд апеляційної інстанції підтримує доводи скаржника про те, що норми чинного законодавства не зобов`язують його отримувати підтвердження подання відповідачу певних документів. Проте, наведене не звільняє позивача від доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно частин першої-другої статті 72 КАС доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частинами першою-другою статті 77 КАС передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, обов`язок доказування правомірності свого рішення у справі про його протиправність, дійсно, покладається на відповідача. Проте, наявність такого обов`язку не відміняє принципу змагальності сторін та не звільняє позивача від обов`язку доведення обставин, на яких ґрунтуються його вимоги, у даному конкретному випадку щодо подання документів, що стосуються діяльності позивача в благодійному фонді «Древо жизни», ухвали Апеляційного суду м. Києва від 15.06.2015, ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 17.02.2016, наукового висновку від 20.11.2015 тощо. Самого лише посилання на ці обставини, а також доводи щодо відсутності обов`язку отримати відповідне підтвердження у відповідача, не є для суду підставою для висновку про подання таких документів під час розгляду відповідачем заяви.

Колегія суддів також звертає увагу, що у ході судового розгляду не було встановлено будь-яких обставин суттєвих недоліків у формуванні відповідачем справи позивача, які могли б вплинути на правомірність оскаржуваного рішення. Відсутність в копіях матеріалів особової справи позивача, що були надані до суду, запиту ГП ФР від 15.04.2015, який в подальшому було долучено позивачем до суду (т. 3 а.с. 1-2) не може слугувати підставо для висновку про скасування оскаржуваного рішення відповідача.

Відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що суд мав залучити до розгляду справи ОСОБА_7 у якості третьої особи. Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що права, свободи та інтереси ОСОБА_7 не порушені оскаржуваним актом індивідуальної відповідача. На відсутності підстав його залучення до розгляду даної справи апеляційним судом вже наголошувалося в ухвалі від 09 квітня 2019 року.

Відхиляються посилання скаржника на порушення судом першої інстанції рівності учасників справи у зв`язку із незабезпеченням перекладу матеріалів справи для відповідача з російської на українську мову. Колегія суддів наголошує, що відповідачем не ставилося питання, не подавалося будь-яких клопотань чи заяв, пов`язаних із його нерозумінням російської мови, необхідності залучення перекладача чи перекладу матеріалів справи. Тому, у суду відсутні підстави вважати, що учасники справи мали будь-які перешкоди у ході розгляду справи, що були пов`язані із використанням позивачем російської мови.

Доводи апеляційної скарги про незазначення у протоколі судового засідання та ухвалі суду першої інстанції, що прийнята за результатами підготовчого судового засідання певних обставин, посилання на інші порушення КАС, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені доводи не свідчать про неповне встановлення судом обставин справи чи неправильне застосування ним норм матеріального права, порушення норм процесуального що призвело до неправильного вирішення справи.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що приймаючи оскаржуване рішення відповідач діяв на підставі, у межах та у спосіб, що передбачений чинним законодавством.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 січня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя І.В. Федотов

Повний текст постанови складений 22.04.2019.