Справа № 1140/2732/18
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2019-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 березня 2019 року м. Дніпросправа № 1140/2732/18

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Мельника В.В., Чепурнова Д.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження у приміщені суду в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року (суддя Сагун А.В., м. Кропивницький, повний текст складено 28.11.2018 року) у справі № 1140/2732/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, про визнання дії протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

10.10.2018 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області (далі по тексту - відповідач або Управління) в якому просив суд визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Андріївської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області; зобов'язати відповідача надати йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Андріївської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28.11.2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, визнано дії Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області щодо відмови в наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Андріївської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області протиправними; зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13 червня 2017 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Андріївської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення в частині зобов'язання Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області повторно розглянути заяву від 13 червня 2017 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Андріївської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області, просить ухвалити в цій частині нове рішення, яким зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою на вказану земельну діялнку. Свої вимоги обґрунтував тим, що судом не надано належної оцінки нормам чинного законодавства, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до прийняття невірного рішення. Апелянтом зазначено, що суд першої інстанції невірно застосував норми процесуального законодавства та здійснив неналежний засіб юридичного захисту, захист порушених прав має бути ефективним як на практиці так і за законом. Належним способом захисту є задоволення вимог у тому вигляді, як просив позивач. Апелянт вказував, що суд, при розгляді справи за позовом до органів виконавчої влади в разі незгоди з рішенням з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції, повинен за наявності підстав для задоволення позову, визнавати рішення такого органу недійсним і зобов'язує залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією. Апелянт вказував, що він вже звертався до відповідача щодо надання дозволу на розроблення документації із землеустрою про відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства та отримав формальну відмову, тому єдиним правильним способом захисту порушеного права буде зобов'язання видати дозвіл. Порушення права особи щодо користування його майном або усунення перешкод у користуванні своїм майном, має бути усунене належним судовим захистом. Суд першої інстанції не обґрунтував підстави для виходу за межі позовних вимог, та не вказав, яким чином задоволені позовні вимоги сприятимуть поновленню порушених прав. Апелянт вказував, що резолютивна частина рішення містить приписи, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача. Апелянт вказував, що йому вже два рази було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги частково, виходив з того, що ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,00 га. Суд першої інстанції вказував, що листом від 05.05.2018 року № Б-12198/0-3207/0/17-18 відмовив позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстави, що не передбачена частиною 7 статті 118 ЗК України. Чинним законодавством не передбачено права територіального управління Держгеокадастру відступати від положень даної статті, зі місту вищевказаного листа вбачається, що відповідач інформує позивача про не зазначення бажаного місця розташування земельної ділянки на доданих графічних матеріалах. Невідповідності поданої заяви позивача від 13.06.2017 року вимогам ст.118 Земельного кодексу України не встановлено. Посилання відповідача у листі від 05.05.2018 року № Б-12198/0-3207/0/17-18 на не зазначення бажаного місця розташування земельної ділянки на доданих графічних матеріалах, як на підставу для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, на переконання суду, є безпідставним, оскільки це суперечить частині 7 статті 118 ЗК України та передбачених цієї нормою підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою. Суд першої інстанції вказував, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб'єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, без його практичного застосування. Обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Заява позивача від 13.06.2017 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою розглянута з порушенням норм Земельного кодексу України, тому порушене право позивача на отримання обґрунтованого рішення за його заявою має бути відновлено шляхом зобов'язання відповідача повторно розглянути дану заяву позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Андріївської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області.

Матеріалами справи встановлено, що 13.06.2017 року ОСОБА_1 звертався до ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області із заявою про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею до 2 га, для ведення особистого селянського господарства на території Андріївської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області, до заяви ним додано: графічних матеріалів (витяг з кадастрової карти), на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки; паспорта; ідентифікаційного коду; посвідчення учасника бойових дій. Управлінням листом від 29.05.2017 року повідомлено про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Підставою для відмови вказано неналежне місце розташування вибраної земельної ділянки, запропоновано ОСОБА_1 визначити бажане місце розташування земельної ділянки, виходячи з сформованим переліком земельних ділянок, що можуть бути передані в межах норм безоплатної приватизації на території області.

Встановлено, що ОСОБА_1 не погоджуючись з відмовою відповідача, звернувся до суду. Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду 21.02.2018 року у справі № П/811/2275/17, адміністративний позов задоволено повністю, визнано протиправним і скасовано рішення Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградської області від 29 червня 2017 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою на підставі заяви від 13 червня 2017 року, зобов'язано Головне управління повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства від 13 червня 2017 року.

За результатами повторного розгляду заяви від 13.06.2017 року Головним управлінням Держгеокадастру у Кіровоградської області листом від 05.05.2018 року № Б-12198/0-3207/0/17-18, повідомлено ОСОБА_1 про невідповідність поданої заяви вимогам статті 118 Земельного кодексу України, а саме на доданих графічних матеріалах не зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Відповідач вважає, що належним чином розглянув заяву ОСОБА_1 та роз'яснив підстави для відмови у надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Отримавши повторну відмову від Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградської області щодо предмету його заяви від 13.06.2017 року, позивач повторно звернувся до суду з тих самих підстав та повторно просить зобов'язати відповідача надати йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 15-1 Земельного кодексу України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить: внесення в установленому порядку пропозицій щодо розпорядження землями державної та комунальної власності, встановлення меж області, району, міста, району в місті, села і селища, регулювання земельних відносин; організація проведення робіт, пов'язаних із реалізацією земельної реформи; участь у державному регулюванні планування територій; розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Колегія суддів вказує, що ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області, як територіальний орган, наділений повноваженнями у галузі земельних ресурсів, на час звернення до нього позивача мав право відмовляти у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою у зв'язку з невідповідністю заяви позивача про надання дозволу. Однак таку невідповідність повинно бути роз'яснено позивачу та вказано в чому саме підлягають недоліки заяви.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 116, ч. 1, 2, 4, 6, 9, 10 ст. 118 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту приватизації земель. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 122, ч. 1, 2 ст. 123, Земельного кодексу України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, місце розташування об'єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із статтею 151 цього Кодексу.

Колегія суддів вказує, що судом першої інстанції вірно зазначено, що розглядаючи заяву позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення із земель державної власності для ведення особистого селянського господарства, відповідач повинен був у місячний строк перевірити цю заяву на відповідність її вимогам статей 116, 118, 121 ЗК України і за наслідками перевірки - дати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (видати відповідний наказ) або, у разі виявлення обставин, передбачених ч.7 ст.118 ЗК України, - надати позивачу мотивовану відмову у наданні дозволу. Відповідачу при прийнятті рішення щодо надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки необхідно встановити у кого саме в користуванні перебуває земельна ділянка та чи відповідає заява вимогам Земельного кодексу України.

Колегія суддів зазначає, що право на отримання земельної ділянки у власність, може бути отримане особою після виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки та погодження цього проекту у порядку визначеному законодавчими нормами. Отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки надається органом виконавчої влади, наділеним повноваженнями контролю за земельним устроєм чи погоджується з наданням дозволу орган місцевого самоврядування де знаходиться земельна ділянка.

Повноваженнями перевіряти заяви осіб про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, у тому числі ОСОБА_1, щодо відповідності вимогам Земельного кодексу України, наділені органи Держгеокадастру.

Як вбачається зі змісту відмови ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області, останній не надав роз'яснення чому ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою земельної ділянки, неповно розглянув таку заяву, тобто заява по суті не розглянута, тому для вирішення цієї обставини, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно застосовано положення ст. 245 КАС України.

Дотримуючись порядку надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, установленого ч.7 ст.118 ЗК України, відповідач, за умови встановлення факту відсутності підстав для відмови у наданні такого дозволу (якими є лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку), повинен за заявою ОСОБА_1 прийняти рішення про надання такого дозволу. Умовою є фактичний, поетапний розгляд заяви відповідно до ст. 118 ЗК України.

З метою належного захисту порушеного права позивача, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно зобов'язано відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Андріївської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області, та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

У Рішенні від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. При цьому особа на власний розсуд визначає, чи порушені її права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Водночас задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об'єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, обов'язки цієї особи у сфері публічно-правових відносин.

З цього випливає, що звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не виключно способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Виключними повноваження з розгляду заяв або клопотань про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою земельної ділянки мають органи Держкомзему, тільки після того, як особа та суд впевниться у повному розгляді такої заяви можливо розглядати від сумову суб'єкта владних повноважень по суті, досліджувати мотиви відмови.

Особа позивач, яка вважає, що її права порушені та суд не можуть перебрати на себе повноваження по повному розгляду заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою земельної ділянки. У даному випадку, зобов'язати відповідача до дії по відновленню порушеного права ОСОБА_1 суд може лише у випадку, коли буде встановлено, що ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області дійсно порушено права позивача.

Зобов'язавши відповідача надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, суд тим самим перебере на себе обов'язок спеціалізованого державного органу з розгляду заяви щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки. У такому разі суд повинен буде перевірити графічні матеріали та додатки до заяви.

Суд, розглядаючи правомірність рішення відповідача щодо відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, звертає увагу щодо повноти такого рішення, підстав його винесення та повноту розгляду заяви ОСОБА_1

Згідно п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Рішення щодо надання або не надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою винесено відповідачем не розсудливо та не добросовісно, саме тому відповідача слід зобов'язати повторно розглянути заяву на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб'єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, без його практичного застосування.

Згідно ч. 3, ч. 6 ст. 139 КАС при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Новий розподіл судових витрат здійснюється у разі задоволення апеляційної скарги. Непередбачено повернення судових витрат, здійснених особою у разі відмови в задоволенні апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що прийняте з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 314, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року у справі № 1140/2732/18 - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення у порядку ст.ст. 328 - 329 КАС України.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов