Справа № 826/12320/17
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2019-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

22 квітня 2019 року справа №826/12320/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Яцюти М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ФОП ОСОБА_1)
доГоловного управління ДФС у місті Києві (далі по тексту - відповідач, ГУ ДФС у м. Києві)
провизнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень від 28 квітня 2017 року №45769-1305, №45770-1305, №45771-1305, №45772-1302, №45773-1305
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва, оскільки вважає протиправними визначення сум податкового зобов'язання з земельного податку з фізичних осіб, оскільки він, як платник єдиного податку звільняється від сплати земельного податку у зв'язку із використанням землі під нежилими приміщеннями для здійснення господарської діяльності.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 жовтня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/12320/17, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав правомірності визначення сум податкового зобов'язання позивачу як власнику нежитлових приміщень. Зазначив, що у разі придбання фізичною особою-підприємцем платником єдиного податку будівлі, споруди (її частини), нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному будинку без оформлення права власності на земельну ділянку, у даної особи виникає обов'язок сплати земельного податку на загальних підставах з урахуванням прибудинкової території незалежно від обраного виду діяльності.

Позивач подав відповідь на відзив із зазначенням обов'язку сплати земельного податку з власників земельних ділянок а також постійних землекористувачів. При цьому, підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Єдиною підставою для сплати земельного податку платником єдиного податку є невикористання земельної ділянки у господарській діяльності.

В судовому засіданні 29 січня 2018 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти позову заперечив; на підставі частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

Відповідно до податкового повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 28 квітня 2017 року №45769-1305 згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та відповідно до пункту 287.5 статті 287, пункту 288.7 статті 288 Податкового кодексу України позивачу визначено суму податкового зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб за 2017 рік у розмірі 365,66 грн.

Податковим повідомленням-рішенням ГУ ДФС у м. Києві від 28 квітня 2017 року №45770-1305 згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та відповідно до пункту 287.5 статті 287, пункту 288.7 статті 288 Податкового кодексу України позивачу визначено суму податкового зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб за 2017 рік у розмірі 72 315,20 грн.

Відповідно до податкового повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 28 квітня 2017 року №45771-1305 згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та відповідно до пункту 287.5 статті 287, пункту 288.7 статті 288 Податкового кодексу України позивачу визначено суму податкового зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб за 2017 рік у розмірі 10 032,55 грн.

Згідно з податковим повідомленням-рішенням ГУ ДФС у м. Києві від 28 квітня 2017 року №45772-1305 згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та відповідно до пункту 287.5 статті 287, пункту 288.7 статті 288 Податкового кодексу України позивачу визначено суму податкового зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб за 2017 рік у розмірі 10 452,70 грн.

Відповідно до податкового повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 28 квітня 2017 року №8455-1305 згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 та відповідно до пункту 287.5 статті 287, пункту 288.7 статті 288 Податкового кодексу України позивачу визначено суму податкового зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб за 2017 рік у розмірі 2 817,53 грн.

Сума податкових зобов'язань із земельного податку визначена позивачу за користування земельними ділянками, що знаходяться під належними позивачу нежилими приміщеннями.

Окружний адміністративний суд міста Києва, вирішуючи спір по суті позовних вимог, виходить із наступних міркувань.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Статтею 269 Податкового кодексу України передбачено, що платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Підпункт 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України встановлює, що об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Як зазначається відповідачем у відзиві, позивач є платником земельного податку у розумінні положень Податкового кодексу України, на якого покладено обов'язок сплати відповідного податку по земельним ділянкам, які знаходяться за адресами АДРЕСА_4 площею 7,09 кв. м., АДРЕСА_3 площею 34,67 кв. м., АДРЕСА_5 площею 209,01 кв. м., АДРЕСА_6 площею 76,88 кв. м., АДРЕСА_7 площею 256,00 кв. м., оскільки зазначені земельні ділянки перебувають у користуванні позивача. Однак, у справі відсутні докази на підтвердження таких обставин.

Наявні у справі докази підтверджують, що позивачу належить на праві приватної власності ? будівлі загальною площею 176,00 кв. м. за адресою АДРЕСА_8, про що свідчить Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 28 грудня 2016 року №77272990. Позивач згідно договору купівлі-продажу від 25 квітня 2012 року продав ? частину будівлі загальною площею 176,00 кв. м., що розташована за адресою АДРЕСА_9

Згідно договору купівлі-продажу приміщення від 20 травня 1998 року ОСОБА_1 придбано нежиле вбудоване приміщення за адресою АДРЕСА_3 загальною площею 81,4 кв. м., ? частину якого подаровано ОСОБА_3 згідно договору дарування нежилого приміщення від 07 серпня 1998 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 12 березня 1998 року позивачем придбано ? квартири по АДРЕСА_4 загальною площею 29,8 кв. м.

Також, згідно договору купівлі-продажу приміщення від 07 липня 1999 року ОСОБА_1 придбано нежиле приміщення в частині, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_4. згідно довідки-характеристики відчужуються нежитлові приміщення в частині приміщення №68 загальною площею 43,5 кв. м., що складає 2/100 частин від усього домоволодіння, ? яких позивачем продано ОСОБА_3 договором купівлі-продажу нежилого приміщення від 19 листопада 1999 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 05 березня 2007 року позивачем придбано нежилі приміщення загальною площею 69,50 кв. м. за адресою АДРЕСА_10. Відчужено нежилі приміщення з №1 по №6 групи приміщень №26 загальною площею 69,50 кв. м.

Договором купівлі-продажу будівлі (споруди, приміщення) шляхом викупу від 04 грудня 2003 року позивачем придбано нежиле приміщення №100 загальною площею 326,10 кв. м., яке знаходиться за адресою АДРЕСА_5 ? якого подаровано ОСОБА_3 згідно договору дарування 1/1 нежилого приміщення від 14 грудня 2006 року.

Таким чином, позивач є власником зазначених вище нежитлових приміщень, що ним не заперечується.

За правилами пунктів 286.1, 286.5 пункту 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 286.6 статті 286 Податкового кодексу України за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб:

1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;

2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності;

3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

Пункт 287.6 статті 287 Податкового кодексу України встановлює, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Тобто, в розумінні положень цієї статті, фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Разом з тим, відповідач, на якого покладено обов'язок доказування, не надав суду доказів, які б підтверджували, що за позивачем зареєстровано право власності на земельні ділянки за адресами: АДРЕСА_4 площею 7,09 кв. м.; АДРЕСА_3 площею 34,67 кв. м.; АДРЕСА_5 площею 209,01 кв. м.; АДРЕСА_6 площею 76,88 кв. м.; АДРЕСА_7 площею 256,00 кв. м., відповідно, виникнення обов'язку зі сплати земельного податку.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі №826/13290/16 (адміністративне провадження №К/9901/42048/18).

В спростування доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву щодо використання щодо використання даних державного земельного кадастру суд зазначає, що згідно наданого відповідачем витягу з бази даних ПК "Кадастр" стосовно позивача станом на 24 листопада 2016 року відсутні дані щодо типу документа, який посвідчує право власності позивача на земельні ділянки. Жодних інших доказів на підтвердження наявності в Державному земельному кадастрі відомостей про належність зазначених вище земельних ділянок ОСОБА_1 відповідачем не надано.

Крім того, відповідачем не надано розрахунку, за яким було визначено, що загальна площа земельних ділянок, які перебувають у користуванні позивача становить: за адресою: АДРЕСА_4 - 7,09 кв. м.; за адресою: АДРЕСА_3 площею 34,67 кв. м.; за адресою: АДРЕСА_5 площею 209,01 кв. м.; за адресою: АДРЕСА_6 площею 76,88 кв. м.; за адресою: АДРЕСА_7 площею 256,00 кв. м.

Відповідачем не надано доказів, які б підтверджували розмір площі прибудинкової території та виділення частки прибудинкової території пропорційно до площі належних позивачу нежилих приміщень, що суперечить приписам пунктів 287.6 статті 287 Податкового кодексу України.

Крім того, відповідно до пункту 269.2 статті 269 Податкового кодексу України передбачає, що особливості справляння податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Відповідно до пункту 291.2 статті 291 Податкового кодексу України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Як визначено підпунктом 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності із податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Тобто, якщо платник єдиного податку першої - третьої груп використовує земельні ділянки для провадження господарської діяльності, він вільний від обов'язку нараховувати, сплачувати та подавати податкову звітність із земельного податку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець та є платником єдиного податку третьої групи з 01 січня 2016 року; місце провадження господарської діяльності АДРЕСА_1; до видів діяльності належить: надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

На підтвердження використання належних позивачу нежилих приміщень для провадження господарської діяльності в матеріалах справи наявні: договір оренди нежилого приміщення від 23 січня 2015 про передачу в оренду ? частини будівлі (нежитлове приміщення) за адресою АДРЕСА_8 загальною площею 88,00 кв. м. та акт приймання-передачі зазначеного приміщення від 26 січня 2015 року; договір оренди нерухомого майна від 10 лютого 2016 про передачу в оренду нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_6 загальною площею 69,50 кв. м. та акт приймання-передачі зазначеного приміщення від 10 лютого 2016 року; договір оренди нежилого приміщення від 23 лютого 2015 про передачу в оренду ? частини нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_4 загальною площею 43,5 кв. м.; договір оренди нежилого приміщення від 01 лютого 2016 про передачу в оренду ? нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_5 загальною площею 90,00 кв. м. та акт приймання-передачі зазначеного приміщення від 26 січня 2015 року; договір оренди приміщення від 25 серпня 2016 про передачу в оренду нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_3 загальною площею 35,00 кв. м.

Доказів, які б спростовували твердження позивача, або які свідчать, що належні позивачу нежилі приміщення та земельні ділянки під ними не використовуються позивачем для провадження господарської діяльності, відповідачем до суду не надано.

Таким чином, з урахуванням того, що позивач є платником єдиного податку і використовує нежилі приміщення для провадження господарської діяльності, визначення суми податкового зобов'язання із земельного податку на земельну ділянку, яка знаходиться під таким приміщенням, є протиправним та не узгоджується з пунктом 297.1 статті 297 Податкового кодексу України.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 13 березня 2018 року у справі №815/2146/17 (адміністративне провадження №К/9901/1698/17) та від 26 червня 2018 року у справі №826/14081/16 (адміністративне провадження №К/9901/49779/18).

Враховуючи викладене, податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 28 квітня 2017 року №45769-1305, №45770-1305, №45771-1305, №45772-1302, №45773-1305, якими позивачу визначено суми податкового зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб, є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ФОП ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, на користь позивача належить присуди сплачений ним судовий збір у розмірі 959,84 грн. за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДФС у м. Києві.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 28 квітня 2017 року №45769-1305, від 28 квітня 2017 року №45770-1305, від 28 квітня 2017 року №45771-1305, від 28 квітня 2017 року №45772-1302, від 28 квітня 2017 року №45773-1305.

3. Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 959,84 грн. (дев'ятсот п'ятдесят дев'ять гривень вісімдесят чотири копійки) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м. Києві.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (04210, АДРЕСА_2; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1);

Головне управління ДФС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19; ідентифікаційний код 39239980).

Суддя В.А. Кузьменко