Справа № 260/1087/18
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2019-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/456/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Шевчук С.М.

з участю секретаря судового засідання: Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу виконавчого комітету Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року (ухвалене головуючим-суддею Іванчулець Д.В. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Ужгороді) за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до виконавчого комітету Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області (за участю третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3, ОСОБА_4) про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд з адміністративним позовом до виконавчого комітету Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області (далі виконавчий комітет ради, відповідач), в якому просили визнати протиправною бездіяльність відповідача у не зверненні до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (далі треті особи), мешканців с. Богдан, вул. Лесі Українки, 90, Рахівського району, Закарпатської області щодо відповідної перебудови зведеної ними господарської споруди сараю для зберігання дров, знесення вказаної споруди та зобовязати на протязі десяти днів з дня набрання судовим рішенням законної сили звернутися із зазначеним позовом.

Позов мотивований тим, що незважаючи на їх численні звернення, відповідач, всупереч покладеного на нього обовязку проводити претензійно-позовну роботу, не предявив позову до третіх осіб щодо захисту прав та законних інтересів позивачів, а також інтересів держави з питань державного архітектурно-будівельного контролю та контролю у сфері житлово-комунального господарства. Водночас, вважають достеменно встановленим факт порушення цивільного права та інтересу при користуванні, володінні та розпорядженні їх приватною власністю з боку третіх осіб, як забудовників спірної споруди.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 27.11.2018 позов було задоволено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, виконавчим комітетом ради була подана апеляційна скарга, в обґрунтування доводів якої зазначає, що господарська будівля (сарай), з приводу якої виник спір, не охоплювала земельну ділянку позивачів. При цьому, після початку зведення у 2017 році металевої огорожі, позивачі свідомо порушили затверджені межі. Згідно геодезичних знімків від 2016 року, площа земельної ділянки позивачів збільшилась з 0,14 га до 15,267 га. Тому просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 27.11.2018 та прийняти постанову, якою відмовити позивачам у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачі просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення скасувати та ухвалити постанову, якою відмовити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у задоволенні позову, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.08.2016 являються власниками земельної ділянки розміром 0,14 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Л.Українки в с. Богдан Рахівського району. Даний факт також підтверджено відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, актом встановлення меж земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами.

10.10.2016 позивачі звернулися із зверненням №221 до Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області щодо самовільно збудованої споруди (шопи), що прилягає до меж їх земельної ділянки.

Згідно відповіді №485 від 28.10.2016 виконавчий комітет ради повідомив ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_3 письмово заявив, що він не проти забрати дану споруду (шопу) при будівництві позивачами житлового будинку. У звязку з цим, позивачам було запропоновано дійти між собою добросусідських відносин, а при недосягненні згоди звернутися до управління Державної архітектурно-будівельної інспекції в Закарпатській області.

14.10.2016 ОСОБА_2 звернулася зі скаргою до інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю в Закарпатській області, проте, листом № 1007-1.14/2013 від 21.11.2016 управління Державної архітектурно-будівельної інспекції в Закарпатській області повідомило, що згідно ч.3 ст.28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» розміщення малих архітектурних форм (у даному випадку, тимчасової споруди) перебуває у компетенції органів місцевого самоврядування і не належать до компетенції управління.

14.04.2017 ОСОБА_2 звернулася до голови Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області з проханням зобовязати ОСОБА_3 забрати збудовану на межі її земельної ділянки споруду.

З відповіді на дане звернення №118 від 19.04.2017 убачається, що ОСОБА_3 рекомендовано дійти згоди щодо розміщення даної споруди або знести таку.

З висновків тимчасової комісії по розгляду звернень громадян на виконання розпорядження сільського голови від 27.07.2017 убачається, що в результаті комісійного обстеження комісією виявлено, що станом на 25.07.2017 на земельній ділянці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 встановлено огорожу, яка кріпиться на фундаменті, частина якої не завершена у звязку з розміщенням тимчасової споруди ОСОБА_4, яка приблизно на 30 сантиметрів захоплює земельну ділянку позивачів. Оскільки у штаті сільської ради відсутні спеціалісти для визначення фактичної площі земельної ділянки, ОСОБА_2 було рекомендовано замовити експертизу по встановленню твердих межових знаків з метою встановлення факту самовільного захоплення частини земельної ділянки.

У подальшому, 02.07.2018 позивачі звернулися з письмовою пропозицією до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та з метою досудового врегулювання спору просили надати письмову відповідь про надання згоди на безспірний (позасудовий) порядок вирішення спору із зазначенням способів та термінів виконання, зокрема, зазначити, чи буде дана господарська споруда демонтована або перебудована.

Вказану пропозицію ОСОБА_3 отримав особисто 06.07.2018, факт чого підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, що міститься у матеріалах справи, однак, на таку не відреагував.

22.08.2018 позивачі звернулися зі скаргою до відповідача та просили звернутися до суду з позовом щодо відповідної перебудови або знесення сараю.

У відповідь на зазначену скаргу відповідач повідомив, що спірна будівля не являється самочинним будівництвом, а тимчасовою спорудою (без улаштування фундаменту) і не являється нерухомим майном в силу положень чинного законодавства, а тому спірні правовідносини не підлягають вирішення в порядку ст.376 ЦК України. Також, вказується на те, що у сільській раді не врегульовано питання повернення самовільно зайнятих земельних ділянок з тимчасовими спорудами.

Задовольняючи повністю адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням численних звернень позивачів до виконавчого комітету ради з приводу спірних земельних відносин, захистити порушене право позивачів в інший спосіб, ніж той, який вони обрали неможливо.

Проте, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, до яких суд прийшов з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею п'ятою КАС України гарантовано право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент його порушення чи оспорювання.

Завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому, захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 за №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Суд зазначає, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 за №3-рп/2003).

За змістом статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Пунктом 8 частини першої статті 4 КАС України позивача визначено, зокрема, як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Таким чином, до адміністративного суду вправі звернутися з позовом особа, яка має суб'єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні її прав чи свобод. Однак обов'язковою умовою надання правового захисту судом є об'єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

Адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб'єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно ч.1 ст.212 цього Кодексу, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Відповідно до п.42 та п.44 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання затвердження в установленому порядку місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації, встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно п.п.9 п. «а» ч.1 ст.31 цього Закону, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема, щодо надання відповідно до закону містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок.

Підпунктом 3 та 6 п. «б» частини першої цієї статті передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема, щодо здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій, зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об'єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу, а також вирішення відповідно до законодавства спорів з питань містобудування.

Колегія суддів звертає увагу, що Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» не передбачено обовязку виконавчих органів сільських, селищних, міських рад звертатись до суду, а надано лише таке право.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звертались з позовом в порядку, визначеному ЦПК України до ОСОБА_4, ОСОБА_3, (за участю третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, ОСОБА_5) про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самовільно зведеної будівлі, проте, рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 30.05.2018 у задоволенні вказаного позову було відмовлено, оскільки суд першої інстанції не встановив факту порушення відповідачами прав ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо користування ними власністю та об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ними цих прав.

Водночас, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не скористалися своїм правом на апеляційне оскарження вказаного судового рішення, що свідчить про їхню згоду з фактично встановленими обставинами по справі, натомість обрали інший спосіб захисту порушеного, на їхню думку, права, як предявлення адміністративного позову, який мотивований бездіяльністю відповідача у даній справі.

Разом з тим, колегія суддів вважає необґрунтованими покликання позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на бездіяльність Богданської сільської ради з огляду на вжиття останнім усіх заходів для врегулювання спору між суміжними землекористувачами.

Виходячи зі змісту заявлених вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та досліджених по справі доказів, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач діяв у спосіб, визначений законодавством України та у межах своїх повноважень, а тому у задоволенні позову слід необхідно відмовити.

Враховуючи обрання позивачем невірного способу захисту порушеного права, відсутність зазначеного позивачем порушення прав Богданською сільською радою Рахівського району Закарпатської області та встановлені судом обставини справи, позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

При цьому, доводи, викладені в апеляційній скарзі, на думку колегії суддів, повністю спростовують висновки суду першої інстанції та знайшли своє належне підтвердження в ході апеляційного перегляду.

Згідно п.4 ч.1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом апеляційної інстанції фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.243, 308, 310, 317, 321, 325, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області задовольнити.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року по справі №260/1087/18 скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до виконавчого комітету Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області (за участю третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3, ОСОБА_4) про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя ОСОБА_6
судді ОСОБА_7
ОСОБА_8
Повне судове рішення складено 19.04.2019.