Справа № 816/463/18
Суддя: Гуцал М.І.
Дата ухвалення: 2019-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2019 р. м. ХарківСправа № 816/463/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Гуцала М.І.,

Суддів: Донець Л.О. , Бенедик А.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.03.2018 року, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова (повний текст складено 20.03.18) по справі № 816/463/18

за позовом ОСОБА_1

до Полтавського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Полтавського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавської області з вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо розгляду звернення гр. ОСОБА_1 від 10.01.2018 з питань розслідування кримінального провадження № 0001412;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо вчинення належних заходів реагування за фактами, викладеними у зверненні гр. ОСОБА_1 від 10.01.2018;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо проведення перевірки, службового розслідування з питань обставин, викладених у зверненні позивача від 10.01.2018;

- зобов'язати відповідача розглянути звернення гр. ОСОБА_1 від 10.01.2018 реєстраційний № 7723409;

- зобов'язати відповідача провести службове розслідування з питань перевірки обставин, викладених у зверненні гр. ОСОБА_1 від 10.01.2018;

- зобов'язати відповідача надати відповідь на звернення гр. ОСОБА_1 від 10.01.2018.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 20.03.2018 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо неналежного розгляду звернення ОСОБА_1 від 10.01.2018 та відповідь на вказане звернення від 22.01.2018. Зобов'язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 10.01.2018 відповідно до порядку, визначеного Законом України "Про звернення громадян". У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, Головне управління Національної поліції в Полтавської області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову у задоволенні адміністративного позову. Зазначає, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання про обовязки Головного управління Національної поліції в Полтавській області, яке не приймало участі у справі. Стверджує, що рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, оскільки спір не підлягав розгляду в порядку адміністративного судочинства. Адже, за заявою ОСОБА_1 було розпочате досудове розслідування № 0069 з метою перевірки повідомленої позивачем інформації щодо можливого допущення службової недбалості посадовими особами при здійсненні розслідування кримінального провадження № 001412. Саме за такою заявою ОСОБА_1 було прийнято конкретне рішення, про що заявнику було повідомлено листом від 01.10.2018. Вказане свідчить про те, що предметом спору у даній справі є розгляд заяви ОСОБА_1 за якою було відкрито кримінальне провадження № 0069, а тому правовідносини щодо розгляду такої заяви є кримінально-процесуальними.

Від позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.03.2018 залишити без змін.

Згідно положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 22.02.2019 про призначення справи до розгляду, справа була розглянута колегією суддів в порядку письмового провадження. З врахуванням вимог ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення є дата складання його повного тексту. Повний текст постанови суд апеляційної інстанції складає з дотриманням строків, визначених ч. 3 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі, виходячи з наступного.

В ході судового розгляду встановлено, що 10.01.2018 ОСОБА_1 через Урядовий контакт-центр звернувся до начальника Полтавського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавської області із заявою, у якій вказував на затягування посадовими особами слідчого відділу строків досудового розслідування кримінального провадження від 01.10.2015 № 0001412 та невжиття дієвих і достатніх заходів досудового розслідування, зокрема, щодо збирання доказів та проведення процесуальних дій, у зв'язку з чим просив провести службову перевірку за фактом порушення розумних строків досудового розслідування кримінального провадження від 01.10.2015 № 0001412 (а.с. 12-13).

За результатами розгляду звернення відповідач листом від 22.01.2018 за підписом заступника начальника СВ Полтавського РВ поліції ГУ Національної поліції в Полтавської області (а.с. 14) повідомив ОСОБА_1 про те, що за заявою позивача СВ Полтавського РВП внесено відомості до Єдиного реєстру судових розслідувань за № 000069 з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 367 КК України, а також зазначив, що наразі у вказаному кримінальному провадженні тривають слідчі (розшукові) дії (а.с. 14).

Посилаючись на те, що звернення від 10.01.2018 реєстраційний № 7723409 не розглянуто по суті особою, якій його адресовано, та за результатами розгляду звернення позивачу не надано відповіді щодо порушених у зверненні питань, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи постанову в частині задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах мала місце не бездіяльність, як зазначає позивач, а були здійснені дії щодо неналежного розгляду звернення ОСОБА_1 від 10.01.2018, що є порушенням вищевказаних норм Закону України "Про звернення громадян".

У зв'язку із викладеним суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та вважав за необхідне визнати протиправними дії Полтавського РВ поліції ГУ Національної поліції України в Полтавській області щодо неналежного розгляду звернення ОСОБА_1 від 10.01.2018 та відповідь на вказане звернення від 22.01.2018.

Згідно висновків суду першої інстанції, звернення позивача було розглянуто в передбаченому законодавством порядку, а тому спосіб відновлення, визначений позивачем у прохальній частині позову шляхом зобов'язання відповідача вчинити конкретні дії не підлягає застосуванню в даному випадку, оскільки адміністративний суд не може підміняти інший уповноважений орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вчинення дій, які законодавством віднесені до дискреційних повноважень цього органу державної влади, та випливають зі змісту поставлених у зверненні питань.

Колегія суддів надаючи правову оцінку обставинам справи, зазначає наступне.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" вказав, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "судом, встановленим законом" у пункту 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, "встановлений законом".

Отже, поняття "суд, встановлений законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини другої статті 55 Конституції України.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Вжитий у Кодексі адміністративного судочинства України термін "суб'єкт владних повноважень" означає: орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Згідно з частиною першою та другою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За приписами частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб'єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов'язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов'язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних перевезень; 13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталіторного режиму 1917-1991 років".

На підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що до юрисдикції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом позову у цій справі є оскарження дій відповідача щодо ненадання належної відповіді на заяву ОСОБА_1 від 10.01.2018 за № ФИ-7723409, а також зобов'язання відповідача розглянути її.

Разом з тим, як вбачається із змісту заяви позивача, суть звернення полягає у вирішенні питання тяганини при розслідуванні кримінальної справи № 0001412 від 01.10.2015, порушеної за статтею 345 Кримінального кодексу України, у якій позивач визнаний в якості потерпілого.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 92 Конституції України, судоустрій, судочинство, організація і діяльність прокуратури, органів дізнання і слідства визначаються виключно законами.

Згідно з частиною першою статті 1, частиною першою статті 4 Кримінального процесуального кодексу України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне провадження на території України здійснюється з підстав та в порядку, передбачених цим Кодексом, незалежно від місця вчинення кримінального правопорушення.

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв'язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 статті 3 Кримінального процесуального кодексу України).

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування визначено параграфом 1 глави 26 Кримінального процесуального кодексу України.

Так, за приписами пункту 1 частини першої статті 303 Кримінального процесуального кодексу України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов'язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

При цьому, згідно частини першої статті 306 Кримінального процесуального кодексу України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.

Таким чином, правовідносини щодо розгляду заяв про вчинення кримінального правопорушення за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними.

Спір, який виник між сторонами у справі, підлягає розгляду в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України, оскільки захист прав заявника, з урахуванням обов'язковості дотримання вимог частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, вимагав би від адміністративного суду, до якого надійшов такий позов, перевіряти та надавати оцінку обставинам, не властивим суду адміністративної юрисдикції, дотримання відповідачем приписів, встановлених Кримінальним процесуальним кодексом України, зокрема щодо порядку реагування органами Національної поліції України на викладену в заяві інформацію, її обробку та як наслідок вчинення подальших дій.

Враховуючи вимоги, наведені у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Верховний Суд України неодноразово, зокрема, в постановах від 24 квітня 2012 року по справі № 21-989во10, від 16 вересня 2015 року по справі № 21-1666а15, вказував на те, що спори, які стосуються перевірки правомірності дій (рішень) правоохоронних органів, вчинених (прийнятих) при досудовому розслідуванні, не відносяться до юрисдикції адміністративних судів.

Також у рішенні Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року №6-рп/2001 зазначено, що захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської сфери.

Аналогічний висновок зроблено Конституційним Судом України у рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, в якому зазначено, що з метою реалізації положень статті 55 Конституції України та недопущення обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина у разі оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності прокурора, слідчого, органу дізнання стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини такі скарги суди повинні розглядати аналогічно до порядку оскарження до суду рішень і дій прокурора, слідчого, органу дізнання, встановленого КПК України.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що спір, який виник між сторонами в цій справі, підлягає розгляду в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України.

У свою чергу статтею 3 Закону України "Про звернення громадян" встановлено, що заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.

Статтею 4 Закону України "Про звернення громадян" передбачено, що до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов'язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

За правилами статті 12 вищезазначеного Закону, дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України "Про судоустрій і статус суддів" та "Про доступ до судових рішень", Кодексом адміністративного судочинства України, законами України "Про засади запобігання і протидії корупції".

Оскільки заява ОСОБА_1 стосується питання розслідування кримінального провадження, то вказана заява, відповідно до статті 12 Закону України "Про звернення громадян", не підлягає розгляду в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до статті 60 Кримінального процесуального кодексу України заявником є фізична або юридична особа, яка звернулася із заявою або повідомленням про кримінальне правопорушення до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування, і не є потерпілим.

Частиною другою статті 60 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що заявник має право отримати інформацію про закінчення досудового розслідування.

Згідно з частиною другою статті 40 Кримінального процесуального кодексу України слідчий уповноважений: 1) починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом; 2) проводити слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у випадках, встановлених цим Кодексом; 3) доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам; 5) звертатися за погодженням із прокурором до слідчого судді з клопотаннями про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій; 6) повідомляти за погодженням із прокурором особі про підозру; 7) за результатами розслідування складати обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру та подавати їх прокурору на затвердження; 8) приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених цим Кодексом, у тому числі щодо закриття кримінального провадження за наявності підстав, передбачених статтею 284 цього Кодексу; 9) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Кодексом.

Слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій (частина перша статті 40 Кримінального процесуального кодексу України).

Частиною четвертою статті 40 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що слідчий зобов'язаний виконувати доручення та вказівки прокурора, які надаються у письмовій формі. Невиконання слідчим законних вказівок та доручень прокурора, наданих у порядку, передбаченому цим Кодексом, тягне за собою передбачену законом відповідальність.

Слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

Позивач є заявником в розумінні статті 60 Кримінального процесуального кодексу України, який може оскаржити дії, рішення та бездіяльність слідчого або прокурора, законність процесуальних актів, дій чи бездіяльності яких, вчинених при здійсненні процесуальних повноважень, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Намагання здійснити контроль за процесуальною діяльністю поза межами відповідного процесуального регулювання є протиправним втручанням у діяльність особи, наділеної в установленому порядку процесуальними правами, та є посяганням на її процесуальну незалежність.

Отже, спори, які стосуються перевірки правомірності дій (рішень) правоохоронних органів, вчинених (прийнятих) при досудовому розслідуванні не відносяться до юрисдикції адміністративних судів.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що при визначенні юрисдикції у випадку оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень має значення, в тому числі, і предмет спору. У разі, коли він виник чи пов'язаний з кримінальним провадженням, то на такі правовідносини юрисдикція адміністративних судів не поширюється.

Така позиція узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові ОСОБА_2 Верховного Суду від 05.06.2018 по справі № 826/13340/15.

Згідно з ч.1 ст.319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку, а позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене вище, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.03.2018 по справі № 816/463/18 підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі, що зумовлює часткове задоволення вимог поданої апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Полтавській області задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.03.2018 по справі № 816/463/18 скасувати.

Провадження у справі № 816/463/18 за позовом ОСОБА_1 до Полтавського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії - закрити.

Розяснити позивачу право на звернення з аналогічними вимогами в порядку кримінального судочинства.

Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_3
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_4 ОСОБА_5

Повний текст постанови складено 19.04.2019.