Справа № 1840/3572/18
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 р.Справа № 1840/3572/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Тацій Л.В. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.11.2018 року, головуючий суддя І інстанції: С.М. Глазько, м. Суми, повний текст складено 22.11.18 року по справі № 1840/3572/18

за позовом ОСОБА_2 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3

до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області

про визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_2 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3, звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області, в якій просить визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Сумській області, викладену у листі № К--10005-4182/21-18 від 07.09.2018, у наданні дозволу ОСОБА_3 на розроблення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту на території Сакунихської сільської ради Недригайлівського району Сумської області;

- зобов'язати відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем листом від 07.09.2018 К--10005-4182/21-18 було відмовлено у задоволенні заяви позивачки про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту на території Сакунихської сільської ради Недригайлівського району Сумської області, пославшись при цьому на підстави, які не зазначені в ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України.

Позивачка вважає відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою протиправною та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 22.11.2018р. позовні вимоги ОСОБА_2 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області про визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано відмову Головного управління Держгеокадастру у Сумській області у наданні дозволу ОСОБА_3 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту на території Сакунихської сільської ради Недригайлівського району Сумської області, викладену у листі № К--10005-4182/21-18 від 07.09.2018. Зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 від 09.08.2018 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту на території Сакунихської сільської ради Недригайлівського району Сумської області.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Головним управлінням Держгеокадастру у Сумській області подано апеляційну скаргу, в якій зазначає, що суд першої інстанції при прийнятті рішення дійшов висновків, що не відповідають дійсним обставинам справи, а також судом невірно застосовані норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зазначає, що Головне управління під час прийняття рішення щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення- державної власності повинно приймати до уваги до уваги позицію органів місцевого самоврядування, яка базуються на принципі колегіальності. Також вказує, що Головне управління Держгеокадастру у Сумській області не погоджується стосовно задоволених судом першої інстанції в частіші зобов'язань щодо повторного розгляду Головним управлінням Держгеокадастру у Сумській області заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною поющею 2,0 га на території Сакунихської сільської ради Недригайлівського району Сумської області за межами населеного пункту, з огляду на наступне. Посилається на те, що повноваження відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Сумській області щодо прийняття відповідних рішень , в тому числі про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства за своєю правовою природою є дискреційним. Посилається на рішення Вищого адміністративного суду України від 21.10.2010 року № П-278/10, від 31.07.2014 року у справі № К/800/62158/13 також посилається на рішення Харківського апеляційного адміністративного суду. На підставі вищевикладеного просить скасувати Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.11.2018 року по справі № 1840/3572/18 та прийняти рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, у зв'язку з їх необґрунтованістю.

Сторони про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином, на адреси визначені в апеляційній скарзі та позовній заяві, про що свідчать поштові повідомлення про вручення, які містяться в матеріалах справи .

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, частково доведеними, а тому підлягають частковому задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 09.08.2018 ОСОБА_2 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 звернулася до ГУ Держгеокадастру у Сумській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту на території Сакунихської сільської ради Недригайлівського району Сумської області (а.с. 9).

Листом від 07.09.2018 № К--10005-4182/21-18 відповідач повідомив позивача про неможливість надання такого дозволу з огляду на те, що відсутнє погодження Сакунихської сільської ради на виділення такої земельної ділянки (а.с. 10).

Не погодившись із такою відповіддю, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів виходить з наступного.

Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України від 25.10.2001 № 2768-III, а також прийняті відповідно до Конституції України та цього Кодексу нормативно-правові акти.

Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 81 Земельного Кодекс України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 та п. «а» ч. 3 ст. 22 Земельного кодексу України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (п. «в» ч. 3 ст. 116 Земельного кодексу України).

У статті 121 ЗК України передбачено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Згідно з ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

З аналізу наведених норм вбачається, що відповідача наділено повноваженнями розпоряджатися земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності.

Згідно з ч. ч. 6, 7 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, обов'язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб'єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Відповідно до статті 118 Земельного Кодексу України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб'єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. Разом з цим, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 13.12.2016 року в справі № 815/5987/14 та постанові Верховного Суду від 27.02.2018 року в справі № 545/808/17.

З матеріалів справи вбачається, що правовий статус Головного управління Держгеокадастру у Сумській області визначено Положенням про Головне управління Держгеокадастру у області, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 року № 333, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2016 року за № 1391/29521, у підпункті 13 пункту 4 якого встановлено, що Головне управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Як вбачається з листа відповідача Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 07.09.2018р. № К--10005-4182/21-18 щодо розгляду заяви позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки підстави для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, визначених ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, не зазначено та не надано вмотивованої відмови у його наданні. Посилається на те, що відсутнє погодження Сакунихської сільської ради на виділення такої земельної ділянки.

При цьому, матеріалами справи встановлено, що відповідачем не було досліджено пакет документів, поданих позивачем разом із заявою (клопотанням) для надання дозволу на розробку проекту землеустрою. Рішення на підставі поданих документів у порядку, визначеному законом, не приймалось.

Інших підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою відповідь Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 07.09.2018р. № К--10005-4182/21-18 не містить.

Зазначеним листом Головне управління Держгеокадастру у Сумській області відповідач фактично відмовив позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що ні в відзиві на позовну заяву, ні в апеляційній скарзі відповідач не заперечує факт відмовив в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

Оцінюючи підстави не надання дозволу, які наведені у листі відповідача від 07.09.2018р. № К--10005-4182/21-18, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вони частиною сьомою статті 118 Земельного Кодексу України не передбачені, а отже є незаконними.

На підставі викладеного колегія судців зазначає, що оскільки позивачем, з урахуванням вищезазначених норм Земельного Кодексу України, подано відповідні документи, що не заперечується відповідачем, то у відповідача не було правомірних підстав відхиляти клопотання щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства.

Крім того, необхідно зазначити, що вказаний лист Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 07.09.2018р. № К--10005-4182/21-18 не може вважатися належною відмовою у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки, оскільки не є рішенням, що прийнято за належним розглядом клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, не містить викладення мотивів прийняття рішення за результатом розгляду поданого клопотання з посиланням на норми чинного законодавства.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, рішення у формі наказу про надання дозволу або відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, як це передбачено статтею 118 Земельного Кодексу України, відповідачем не приймалось.

Отже, наданий відповідачем лист Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 07.09.2018р. № К--10005-4182/21-18 не може вважатися належною відмовою у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки.

Такий висновок суду першої та апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 04.02.2019 по справі № 823/1121/16, яка є обов'язковою для врахування в силу ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч.5 ст.242 КАС України.

Твердження відповідача про втручання суду першої інстанції у дискреційні повноваження ГУ Держгеокадастру в Сумській області, колегія суддів вважає необґрунтованими, з наступних підстав.

В обґрунтування неможливості зобов'язання Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області видати позивачу вказаний дозвіл відповідач посилається на постанову Верховного Суду України від 21.05.2013 №21-87а13, згідно якої суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Слід зазначити, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача, що зобов'язання повторно розглянути заяву шляхом надання дозволу на розробку проекту землеустрою є втручанням в його дискреційні повноваження та виключну компетенцію з наступних підстав.

Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов'язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб'єкта.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб'єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб'єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов'язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов'язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що переглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивовано відмови у його наданні, регламентовано частиною шостою статті 118 Земельного Кодексу України.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними. Тому ці доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Також, суд звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 року № 413 "Деякі питання удосконалення управління у сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними" не встановлено заборону надавати дозволи на розроблення документації із землеустрою та передавати інші ніж у переліку земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у приватну власність в межах норм безоплатної приватизації.

Отримавши заяву позивача від 09.08.2018, ГУ Держгеокадастру у Сумській області не було прийнято рішення по суті заяви, щодо погодження чи відмови у погодженні надання дозволу, оскільки в листі від 07.09.2018 К--10005-4182/21-18 взагалі відсутнє будь-яке рішення згідно заяви позивача, окрім посилань на те, що Сакунихська сільська рада не надала відповіді щодо погодження чи непогодження зазначеного землевідведення. Земельним кодексом України не передбачено право прийняття відповідачем рішення про пропонування звернення до сільської ради для отримання відповідного погодження у наданні земельної ділянки від органу місцевого самоврядування при зверненні із заявою щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою, у зв'язку із чим таке рішення підлягає скасуванню.

Враховуючи вищезазначене, підстави для зобов'язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою є передчасними вимогами у зв'язку із тим, що відсутнє рішення відповідача щодо відмови у погодженні надання дозволу, а тому із врахуванням норм ст. 9 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 від 09.08.2018 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту на території Сакунихської сільської ради Недригайлівського району Сумської області та прийняти відповідне рішення по даній заяві, з урахуванням висновків суду.

Такий висновок суду першої та апеляційної інстанцій узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.03.2019 по справі № 2040/6320/18.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв'язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Враховуючи вищенаведене, посилання відповідача в апеляційній скарзі на рішення Верховного суду від 21.05.2013 р. по справі № 21-87а13, від 11.11.2015р. є помилковими.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на рішення Вищого адміністративного суду України від 21.10.2010 року № П-278/10, від 31.07.2014 року у справі № К/800/62158/13 також посилається на рішення Харківського апеляційного адміністративного суду є не обґрунтованим. Дані судові рішення не є рішенням, які є обов'язковими до виконання, та таким що мають преюдиційне значення для вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують з підстав, наведених вище.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням, у зв'язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Також колегія суддів зазначає, що ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 24.09.2018р. дана справа визначена, як незначна.

Відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Враховуючи вищенаведене, те що дана справа віднесена судом першої інстанції до справ незначної складності, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України .

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.11.2018 року по справі № 1840/3572/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) Л.В. Тацій З.Г. Подобайло
Повний текст постанови складено 22.04.2019 року