Справа № 520/1891/19
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

16 квітня 2019 р. № 520/1891/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Мельникова Р.В.,

за участю секретаря судового засідання - Дирявої К.І.,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 Зуй до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 Зуй звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просить суд скасувати рішення УГІРФО ГУ МВС України в Харківській області від 10.03.2010 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_5 ОСОБА_3 Зуй, ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області вилучити з обліків запис про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_5 ОСОБА_3 Зуй, ІНФОРМАЦІЯ_1, рішенням УГІРФО ГУ МВС України в Харківській області від 10.03.2010 року.

В обґрунтування позовних вимог, представник позивача зазначив, що позивача було повідомлено ГУ ДМС в Харківській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну за рішенням УГІРФО УМВС України в Харківській області від 10.03.2010 року, однак вказаного рішення надано не було. Позивач вважає рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянина ОСОБА_5 ОСОБА_3 Зуй, прийняте УГІРФО УМВС України в Харківській області, протиправним, незаконним та таким, що порушує її права, а отже просить його скасувати.

Ухвалою суду від 04.03.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі за вказаним позовом, а також призначено розгляд справи у судовому засіданні.

Представником відповідача через канцелярію суду подано відзив на позов, в якому вказано, що відповідач проти заявленого позову заперечує оскільки позивач звернулася до відповідача із заявою щодо надання інформації про дійсність посвідки, однак під час проведення перевірки було встановлено, що матеріали особової справи про надання дозволу на імміграцію та видачі посвідки на постійне проживання були вилучені слідчим управлінням ГУ МВС України в Харківській області на підставі постанови про здійснення виїмки документів. Станом на сьогоднішній день особова справи позивача у відповідача відсутня, що унеможливлює проведення обміну бланку посвідки позивача відповідно до заяви. Отже, як вказано представником відповідача заяву позивача про обмін посвідки на постійне проживання в Україні було залишено на зберігання до того час, коли слідче управління ГУ МВС України в Харківській області поверне особисті справи. З огляду на вказане представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову.

Також через канцелярію суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив із викладенням власної правової позиції.

Протокольною ухвалою суду, проголошеною у судовому засіданні без видалення до нарадчої кімнати, що відбулося 26.03.2019 року судом задоволено клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду.

Представник позивача в судове засідання прибув, позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача в судове засідання прибув, проти заявленого позову заперечував з підстав, викладених у письмовому відзиві.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши доводи позову і заперечень проти нього, суд встановив наступне.

Під час судового розгляду справи встановлено, що рішенням УГІРФО ГУМВС України в Харківській області позивача 20.07.2001 року було документовано посвідкою №150712 на постійне проживання в Україні.

Судом встановлено, що позивач звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою стосовно надання інформації про дійсність посвідки на постійне проживання в Україні.

Листом від 06.12.2018 року № К-2682/6/6301-18/6301.8.1/28165-18 Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області позивача повідомлено про те, що згідно обліків Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області значиться громадянин СРВ ОСОБА_3 Зуй, ІНФОРМАЦІЯ_1, якій рішенням УГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 10.03.2010 року було скасовано дозвіл на імміграцію в Україну.

Як вказано позивачем у адміністративному позові, рішення УГІРФО УМВС України в Харківській області від 10.03.2010 року їй відповідачем видано не було. Проте вказане рішення прийнято протиправно, незаконно та порушує права позивача в цілому, а також право на постійне проживання в Україні на законних підставах. Також вказано, що при прийнятті рішення про скасування посвідки на постійне проживання УГІРФО УМВС України в Харківській області не було враховано, що позивач тривалий час проживає на території України. Жодних обставин у відповідності до ст. 12 Закону України Про імміграцію не існує.

Вказані обставини зумовили звернення позивача до суду з даним позовом.

Вирішуючи питання обґрунтованості заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Правовідносини між позивачем та міграційними органами України на момент звернення позивача за отриманням дозволу на імміграцію та надання компетентним органом такого дозволу з видачею посвідки на проживання в Україні регулювалися Законом України "Про правовий статус іноземців" № 3929-ХІІ від 04.12.1994, а також Законом України "Про імміграцію" № 2491-ІІІ від 07.06.2001.

Згідно статті 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов'язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України № 2491-ІІІ від 07 червня 2001 року "Про імміграцію".

Відповідно до частини 1 абзаців першого і четвертого статті 1 Закону № 2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону № 2491-ІІІ визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.

Так, за приписами частини 1 пунктів два і три цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Стаття 9 Закону № 2491-ІІІ встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж не надання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як слідство, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.

Статтями 10, 11 зазначеного Закону передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою КМУ від 26.12.2002 № 1983.

У відповідності до пп. 2 та 3 п. 2 цього Порядку, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи Департаменту в головних управліннях, управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме: висококваліфікованих спеціалістів і робітників, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; осіб, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; осіб, які раніше перебували в громадянстві України; батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей; осіб, які безперервно прожили на території України протягом трьох років від дня надання їм статусу біженця чи притулку в Україні, а також їх батьків, чоловіків (дружин) та неповнолітніх дітей, які проживають разом з ними. У разі необхідності територіальні органи можуть приймати рішення стосовно іммігрантів позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент); територіальні підрозділи Департаменту в міських, районних у містах управліннях органів внутрішніх справ (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України; осіб, які є опікунами чи піклувальниками громадян України або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; осіб, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Згідно п. 12, Порядку, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

З наведених норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Під час розгляду справи встановлено, що УГІРФО ГУМВС України в Харківській області було документовано позивача посвідкою на постійне проживання.

Отже, при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну та документуванні посвідкою на постійне проживання в Україні суб'єкт владних повноважень проводив перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача та, керуючись Законом України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу не було виявлено, у зв'язку з чим документовано посвідкою на постійне проживання в Україні безстроковим терміном дії.

Суд зазначає, що ухвалою від 04.03.2019 року, зокрема, було задоволено клопотання позивача про витребування у відповідача доказів та витребувано від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області належним чином засвідчену копію рішення УГІРФО УМВС України в Харківській області від 10.03.2010 року про скасування посвідки на постійне проживання (дозволу на імміграцію в Україну) громадянину ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_5 ОСОБА_3 Зуй, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також матеріалів особової справи громадянина ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_5 ОСОБА_3 Зуй, ІНФОРМАЦІЯ_1. Крім того, судом зобов'язано відповідача надати до суду усі наявні у нього документи з приводу обставин, викладених позивачем у позовній заяві.

Однак, представником відповідача у наданому до суду відзиві на позов було вказано на обставини того, що матеріали особової справи про надання дозволу на імміграцію та видачі посвідки на постійне проживання громадянина ОСОБА_5 громадянину ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_5 ОСОБА_3 Зуй, ІНФОРМАЦІЯ_1, були вилучені слідчим управлінням ГУ МВС України в Харківській області на підставі постанови про здійснення виїмки документів.

При цьому, з наданих представником відповідача доказів вбачається, що особову справу громадянина СРВ ОСОБА_3 Зуй, ІНФОРМАЦІЯ_1, було вилучено на підставі протоколу виїмки від 17.03.2011 року.

В той же час, як повідомлено представником відповідача особу справу позивача була оглянута та долучена до матеріалів кримінального провадження №0000348, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань, передбаченого ст. 358 КК України, досудове розслідування у якому триває. Також представником відповідача вказано, що зазначене кримінальним провадження у липні 2014 року направлено прокуратурою Харківської області до СВ Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області.

Представником позивача під час судового розгляду справи надано до суду лист відділення СВ Немишлянського ВП ГУ НП в Харківській області на його заяву від 02.04.2019 року, яким повідомлено, що в матеріалах кримінального провадження №0000348 від 13.03.2013 року відсутнє рішення від 10.03.2010 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_5 ОСОБА_3 Зуй, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Отже, витребуваного судом рішення відповідачем не було надано до суду.

В той же час, зі змісту листа відповідача від 06.12.2018 року № К-2682/6/6301-18/6301.8.1/28165-18 та наданого представником відповідача відзиву на позов вбачається, що дозвіл на імміграцію в Україну було скасовано позивачу на підставі п.12 Зароку України Про імміграцію.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Таким чином, Законом України "Про імміграцію" встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Відповідно до п.п. 21-24 Порядку дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав.

Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу.

Департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держкомкордону.

Частиною 1 статті 13 Закону України "Про імміграцію" передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Суд зазначає, що Законом України "Про імміграцію" встановлено вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Суд зазначає, що відповідно о положень ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З врахуванням вище наведеного суд зазначає, що обов'язок стосовно доказування правомірності оскаржуваного у даній справі рішення покладено саме на відповідача.

Під час судового розгляду справи відповідачем не надано до суду належних та достатніх доказів стосовно правомірності прийнятого рішення, натомість представник відповідача в усних поясненнях послався на обставини того, що відповідач не є правонаступником органу, яким позивачу було надано дозвіл на імміграцію та документовано посвідкою, а також обставини того, що позивач звернувся до відповідача з питань обміну посвідки на постійне проживання.

Однак суд зазначає, що відповідно до правової позиції Верховного суду України викладеної, зокрема, в постанові від 04.03.2014 року у справі №21-8а14, ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або к передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

При цьому, заслуговують уваги обставини того, що наказом МВС України №992 від 31.10.2012 Про організаційно-штатні зміни, пов'язані з ліквідацією підрозділів у справах Громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУМВС, УМВС було ліквідовано центральний орган виконавчої влади з питань громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб.

Відповідно до Указу Президента України від 06 квітня 2011 року № 405 Питання Державної міграційної служби України було створено Державну міграційну службу України.

Надалі, постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 2011 р. № 658 було утворено територіальні органи Державної міграційної служби України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 травня 2011 року № 563 затверджено Типове положення про територіальні органи міністерства та іншого центрального органу виконавчої влади.

Відповідно до наказу МВС України від 17.07.2012 року № 626 Про функціонування ДМС, на виконання статті 2 Указу Президента України від 06 квітня 2011 року № 405 Питання ДМС України, начальникам головних управлінь, управлінь МВС України в АРК, областях, містах Києві та Севастополі, ужити заходів щодо завершення до 1 серпня 2012 року територіальними органами та підрозділами ДДПРФО заяв громадян України, іноземців та осіб без громадянства, термін розгляду яких закінчується 31 липня цього року, з таких питань: виконання законодавства про громадянство, видача паспорта громадянина України, видача тимчасового посвідчення громадянина України, видача свідоцтва про належність до громадянства України, реєстрація місця проживання фізичних осіб, надання дозволу на імміграцію в Україну, видача посвідки на постійне проживання, видача посвідки на тимчасове проживання і т.п. згідно переліку.

Крім того, на виконання зазначеного наказу, ДДПРФО зобов'язано у період з 1 по 15 серпня 2012 року організувати комісійну передачу територіальним органам та підрозділам ДМС матеріалів указаних в п. 1.1 наказу МВС України № 626 від 17.07.2012 року, провадження за якими не завершено.

Водночас, ДМС зобов'язане організувати прийняття та завершення розгляду зазначених питань (п 1.2 наказу), у визначені законодавством строки та забезпечити з 1 серпня 2012 року приймання заяв громадян та виконання підпорядкованими територіальними органами та підрозділами в повному обсязі законодавства з питань згідно п. 1.1 зазначеного наказу.

Отже, слід дійти висновку, що в даному випадку після ліквідації Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб його повноваження став виконувати створений центральний орган виконавчої влади Державна міграційна служба України, а повноваження Управління громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління МВС України у Харківській області передані новоствореному територіальному органу Державної міграційної служби ГУ ДМС України в Харківський області, а відтак вищевказані доводи представника відповідача не можуть вважатися належними.

З урахуванням того, що відповідачем не надано суду жодного доказу на підтвердження законності прийнятого рішення, а також доказів існування підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію", суд зазначає, що під час судового розгляду справи не підтверджено обставин правомірності прийняття відповідачем спірного у даній справі рішення.

Стосовно позовних вимог позивача про зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області вилучити з обліків запис про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_5 ОСОБА_3 Зуй, ІНФОРМАЦІЯ_1, рішенням УГІРФО ГУ МВС України в Харківській області від 10.03.2010 року суд зазначає, що під час судового розгляду справи представником позивача не надано до суду жодних пояснень стосовно того, з яких саме обліків слід вилучити відповідний запис про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Також суд зазначає, що належним способом захисту порушеного права позивача є саме задоволення позовних вимог про скасування рішення УГІРФО ГУ МВС України в Харківській області від 10.03.2010 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_5 ОСОБА_3 Зуй, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

З урахуванням встановлених фактів, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3 Зуй.

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 243-246, 250, 255, 257-262, 295, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 Зуй (61105, АДРЕСА_1) до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, 24) про скасування рішення - задовольнити частково.

Скасувати рішення УГІРФО ГУ МВС України в Харківській області від 10.03.2010 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_5 ОСОБА_3 Зуй, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнути на користь ОСОБА_3 Зуй (АДРЕСА_2, 61105, ІПН НОМЕР_1) сплачену суму судового збору у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, 24, код ЄДРПОУ - 37764460).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст рішення виготовлено 22 квітня 2019 року.

Суддя Мельников Р.В.