Справа № 200/608/19-а
Суддя: Ястребова Любов Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року справа №200/608/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Ястребової Л.В., суддів: Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2019 року (повний текст складено 19 лютого 2019 року в м. Словянськ Донецької області) у справі № 200/608/19-а (суддя в 1 інстанції Голуб В.А.) за позовом ОСОБА_1 до Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, третя особа Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» відділення № 431 про скасування постанови про накладення штрафу від 13.11.2018 року,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (далі відповідач), третя особа - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» відділення № 431 про скасування постанови про арешт коштів боржника від 13.11.2018 року та постанови про накладення штрафу від 13.11.2018 року (арк.справи 5-7).

В обґрунтування заявлених вимог, позивач зазначав, що відповідачем безпідставно прийнята постанова від 13.11.2018 року про накладення штрафу за утворення заборгованості зі сплати аліментів, оскільки вона не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме абз. 5 ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження». Щодо постанови про арешт коштів боржника від 13.11.2018 року позивач вказує, що на її виконання Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» було заблоковано картковий рахунок позивача для отримання заробітної плати. Позивач просив скасувати також вказану постанову, оскільки Закон України «Про виконавче провадження» містить пряму заборону накладення арешту на кошти боржника, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 19.02.2019 року закрито провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, третя особа - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» відділення № 431 про скасування постанови про арешт коштів боржника від 13.11.2018 року та постанови про накладення штрафу від 13.11.2018 року в частині позовних вимог щодо скасування постанови про арешт коштів боржника від 13.11.2018 року (арк.справи 36-37).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2019 року у справі № 200/608/19-а позовні вимоги було задоволено, внаслідок чого: скасовано постанову старшого державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, винесену 13.11.2018 року в рамках виконавчого провадження № 55050082 про накладення штрафу в сумі 5843,69 грн на ОСОБА_1; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Лівобережного відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 704,80 грн. (арк.справи 38-41).

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі (арк.справи 46-47).

В обгрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що на виконанні у відношенні ОСОБА_1 перебуває виконавчий лист № 263/6231/17, виданий 01.11.2017 Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, аліментів у розмірі ? частини від усіх видів доходів, щомісячно, починаючи з 06.09.2017 і до повноліття дитини (АСВП 55050082).

03.11.2017 державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника, так як сума боргу за періодичними платежами склала більше ніж 3 місяці.

20.03.2018 в рамках АСВП 55050082, у звязку із наявністю заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищував суму відповідних платежів за чотири місяці, керуючись п. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем винесено: постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України; постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання; постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування зброєю; постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами. Копії зазначених постанов було направлено простою кореспонденцією ОСОБА_1 на адресу, зазначену у виконавчому документі.

Заборгованість по аліментам станом на 01.03.2019 складає 38038,71 грн.

Законодавство України передбачає такі види відповідальності як кримінальна, адміністративна, дисциплінарна, цивільно-правова та матеріальна. Винесення штрафу по аліментам не є посиленням відповідальності, як зазначено в рішенні, а є заходом примусового виконання.

Таким чином відповідач вважає, що державним виконавцем в межах його повноважень було вжито усіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо виконання рішення, а тому відсутні підстави для скасування постанови старшого державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про накладення штрафу у розмірі 5843,69 грн., винесеної на підставі п. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач зазначив, що судом повністю зясовані фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підставами скасування рішення суду першої інстанції, викладеними в апеляційній скарзі не згоден, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Відповідно до вимог частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивач ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1), зареєстрований за адресою: вул. Олімпійська, б. 169, кв. 59, м. Маріуполь, Донецька область, що відображено у паспорті громадянина України серії АА 676290 (арк.справи 13, 17).

Постановою старшого державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, яку винесено 13.11.2018 року в рамках виконавчого провадження № 55050082, накладено на ОСОБА_1 штраф в сумі 5843,69 грн. У вказаній постанові зазначено, що після предявлення виконавчого документа до примусового виконання, а саме від 02.11.2017 року у позивача утворилась заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої, згідно розрахунку від 01.11.2018 року за період з 02.11.2017 року по 01.11.2018 року складає 29 218, 46 грн., що перевищує суму відповідних платежів за один рік. У звязку з чим накладено на боржника штраф у розмірі 20 % від суми заборгованості зі сплати аліментів (арк.справи 8).

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ).

Згідно ст. 1 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VІІІ підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Приписами ст. 5 Закону № 1404-VІІІ визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною першою статті 13 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною першою статті 18 цього ж Закону виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини другої статті 74 Закону № 1404-VІІІ рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Як встановлено під час апеляційного розгляду та підтверджується матеріалами справи, предметом оскарження у даній справі є постанова державного виконавця про накладення на позивача штрафу, винесена в межах процедури стягнення аліментів з боржника.

Порядок стягнення аліментів визначений статтею 71 Закону № 1404-VІІІ, відповідно до частини першої якої виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Відповідно до ч. 14 ст. 71 Закону № 1404-VІІІ за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.

Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу.

Статтю 71 Закону «Про виконавче провадження» доповнено вищенаведеною частиною чотирнадцятою згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» № 2475-VIII від 03.07.2018 року, який вступив в дію з 28.08.2018 року.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

У свою чергу, відповідно до п. 2 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року у справі № 1-рп/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, особа має нести відповідальність за діяння на підставі закону, що був чинним на час його вчинення, крім випадків, коли новий закон пом'якшує або скасовує відповідальність особи за вчинення такого діяння.

Конституційний принцип незворотності дії законів, які погіршують становище особи, дає суду підстави для висновку про неправомірність застосування санкцій за дії (бездіяльність), які на момент, коли вони мали місце, за попереднього правового регулювання не були правопорушенням.

Неприпустимість зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є одним з аспектів загальновизнаного принципу правової визначеності як елемента принципу верховенства права, який відповідно до частини першої статті 8 Конституції України визнається і діє в Україні.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів закріплений також в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 22.02.2017 року у справі №6-2705цс16, підтверджує, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Враховуючи те, що заборгованість позивача щодо сплати аліментів стягувачу утворилась з 02.11.2017 року, а відповідальність у формі штрафу за таку несплату, яка передбачена абз. 3 ч. 14 ст. 71 Закону №1404-VIII, введена лише у 2018 році, тому позивач не міг передбачити настання такої відповідальності у зв'язку із несвоєчасністю такої сплати.

З огляду на викладені вище обставини, притягнення позивача до відповідальності за порушення, яке передбачено абзацом 3 частини чотирнадцятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», є неправомірним, оскільки позивач не міг передбачити настання цієї відповідальності у зв'язку із несвоєчасністю такої сплати.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність постанови старшого державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, винесеної 13.11.2018 року в рамках виконавчого провадження № 55050082 про накладення штрафу в сумі 5843,69 на позивача.

Отже, враховуючи, що позивачем доведено відсутність підстав для винесення постанови про накладення штрафу від 13.11.2018 року ВП № 55050082 в розмірі 5843,69 грн., а відповідачем не надано доказів щодо її правомірності, тому колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У звязку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 23, 33, 271, 272, 287, 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2019 року у справі №200/608/19-а залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2019 року у справі № 200/608/19-а залишити без змін.

Повне судове рішення складено 23 квітня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л.В. Ястребова

Судді Е.Г. Казначеєв

ОСОБА_4