Справа № 826/6529/18
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2019-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6529/18 Суддя (судді) першої інстанції: Вєкуа Н.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Губської О.А.,

при секретарі судового засідання Гужві К.М.,

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: ОСОБА_2,

від відповідачів: Гаврилюк А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Республіки Союзу М'янма ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2019 р. у справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Союзу М'янма ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, Державної міграційної служби України визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Республіки Союзу М'янма ОСОБА_1 з позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві, Державної міграційної служби України в якому просив суд:

- визнати неправомірним та скасувати Наказ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві № 441 від 29.09.2017 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 28-18 від 19.01.2018 про відхилення скарги на рішення ГУ ДМС України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути його заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Вказані вимоги, позивач обґрунтовує тим, що відповідачами під час прийняття оскаржуваних рішень не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки, за твердженням останнього, у нього є об'єктивні побоювання, що у разі повернення до країни походження - М'янми йому буде загрожувати небезпека в країні походження та порушення його прав та інтересів, відповідно до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на необґрунтованість та невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна міграційна служба України, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість вимог апеляційної скарги, просить відмовити у її задоволенні.

У ході апеляційного розгляду справи суд, керуючись приписами статті 52 КАС України здійснив заміну первинного відповідача 1 - Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві його правонаступником Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві та Київській області.

У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд задовольнити її вимоги.

Представник відповідачів у судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу та просив суд відмовити у її задоволенні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1, громадянин Республіки Союзу М'янма, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в м. Аракан (Мянма), за віросповіданням - іслам - суніт, неодружений.

Територію країни постійного проживання залишив 11.11.2016 року. До України прибув 20.07.2017 року нелегально, перетнувши кордон пішки. Документи, що посвідчують особу - відсутні.

Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся 12.09.2017 до ГУ ДМС в місті Києві. Основною причиною звернення зазначив те, що є вихідцем з М'янми. Також зазначив, що виїхав по причині відсутності можливості жити і працювати.

Згідно наказу ГУ ДМС України в місті Києві від 29.09.2017 року № 441 громадянину Республіки Союзу М'янма ОСОБА_1 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі висновку від 29.09.2017 року.

06 жовтня 2017 року позивачем до ДМС України подано скаргу на наказ ГУ ДМС України в місті Києві від 29.09.2017 року № 441"Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту".

За результатами розгляду скарги Громадянина Республіки Союзу М'янма ОСОБА_1 ДМС України прийнято рішення від 19.01.2018 року №28-18, яким відхилено скаргу особи без громадянства ОСОБА_1 від 06.10.2017 року на наказ ГУ ДМС в м. Києві від 29.09.2017 року № 441 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач, не погоджуючись з вказаними рішеннями відповідачів, вважаючи їх протиправними, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що рішення відповідача про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, так само як і рішення про відхилення скарги позивача є правомірними, обґрунтованими та такими, що прийняті уповноваженими органами в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України, оскільки, на переконання суду, повернення позивача до країни свого походження не несе останньому особистої загрози життю чи здоров'ю. При цьому, позивачем не було наведено конкретних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно з положеннями п. 1 ст. 1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 5 ст. 5 цього Закону передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначено ст. 7 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно з ч. 1 цієї статті оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

В заяві про визнання біженцем особа викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Обґрунтовуючи наявність підстав для надання статусу біженця, позивач стверджував, що був змушений покинути країну походження через побоювання стати жертвою переслідування з етнічних та релігійних причин на території М'янми, а також систематичного порушення прав людини.

В апеляційній скарзі позивач також вказує, що відповідачем та судом першої інстанції не перевірено інформації по країні походження під час прийняття оскаржуваного рішення, що міститься у загальновідомих ЗМІ та не потребує доказування.

Як встановлено судом, у поданій заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12 вересня 2017 року, а також під час співбесіди позивач вказав, що змушений був емігрувати з Бангладеш, оскільки не міг навчатися та працювати у цій країни, з огляду на те, що він та члени його родини є вихідцями з М'янми.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що твердження заявника щодо існування загрози його життю на батьківщині є необґрунтованими.

Натомість, як вбачається зі змісту анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач вказує, що виїхав по причині відсутності жити і працювати, оскільки не мав ніяких документів.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів співбесіди та було встановлено судом першої інстанції позивач вирушив з Бангладеш до Білорусії літаком за підробленим паспортом, де перебував протягом 8 місяців.

Будь-яких проблем з перетинанням кордонів країни у нього не виникало.

Таким чином, з аналізу особової справи вбачається, що переїзд позивача до України не був вимушеним, внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, оскільки до прибуття в Україну позивач тривалий час перебував на території Білорусії.

При цьому, як вбачається з пояснень позивача, під час знаходження в Білорусії він не мав бажання звертатись за міжнародним захистом.

Проте, колегія суддів зауважує, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд, про що останнім зазначено, зокрема у постанові від 16 лютого 2018 року по справі № 825/608/17.

Отже, на переконання колегії суддів, наведені позивачем у заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, обставини суперечить принципам інституту надання захисту, яке має за мету забезпечення та збереження прав людини та її основоположних свобод, та свідчить про намагання ОСОБА_1 легалізуватися на території України.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що УВКБ ООН у своїй позиції "Про обов'язки та стандарти доказів в заявах біженців" від 16 грудня 1998 року вказує, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Частиною 7 ст. 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Проте, позивачем не надано жодних відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону та доказів, що підтверджують його переслідування.

Натомість, матеріалами справи підтверджено, що відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому, на думку суду Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві обґрунтовано прийнято наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач не обґрунтовує існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Так само як і не наведено конкретних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення. Позивачем також не зазначено, що він не був офіційним членом жодної політичної, громадської, релігійної, військової чи іншої організації, як в країні громадянської належності, так і поза її межами.

Відтак, аналіз матеріалів справи з урахуванням інформації по країні походження дає підстави для висновку, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.

Згідно з ч. 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною 1 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначено ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до положень цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що під час розгляду справи з наданих позивачем доказів не встановлено наявність підстав, передбачених п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Жодних аргументованих доказів, які б свідчили про факт існування очевидної загрози життю або здоров'ю позивача у країні походження матеріали справи не містять.

У свою чергу, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачами виконано визначений ч. 2 ст. 77 КАС України обов'язок з доказування правомірності та обґрунтованості висновків про відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, колегія суддів враховує і ту обставину, що позивач до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебував в третій безпечній країні.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про правомірність оскаржуваних рішень органів державної міграційної служби, оскільки заяву позивача про надання статусу біженця в Україні вирішено відповідачем з дотриманням вимог національного законодавства та актів міжнародного права у справах захисту прав та свобод людини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстави вважати, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувану постанову суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст.243-245, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Союзу М'янма ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді О.О. Беспалов

О.А. Губська

Повний текст постанови виготовлено 22 квітня 2019 року