Справа № 643/13043/18
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 р.Справа № 643/13043/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Ральченка І.М. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.12.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., м. Харків,, повний текст складено 10.12.18 року по справі № 643/13043/18

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити певні дії. Просив визнати дії Головного Управління Пенсійного фонду м. Харкова по не розгляду заяв про перерахунок пенсії, не нарахуванню та невиплати пенсії в повному обсязі незаконними. Забов'язати Управління Пенсійного фонду м. Харкова нарахувати та виплачувати пенсію відповідно до законодавства України у розмірі 6575,3 грн. Зобов'язати виплатити незаконно не сплаченої допомоги на непрацездатних дітей віком до 18 років починаючи з 09.10.2017 року , з часу набуття права на цю доплату у сумі 29624,8 грн. Зобов'язати виплатити моральну шкоду у сумі 20000 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідачем протиправно при здійсненні виплати перерахованої пенсії було зменшено її розмір виходячи з відсотковості відповідних сум підвищення, розмір, крім того, відповідачем протиправно не було сплачено допомогу на непрацездатних дітей віком до 18 років. Розмір пенсії, яку повинен отримувати позивач, на його думку, складає 6575,30 грн. Розмір несплаченої допомоги на дітей складає, як вказував позивач, та заявлена у позові - 29624,8 грн. Невиплата вказаних сум спричинила позивачу моральну шкоду у розмірі 20000грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суд від 06.12.2018р. позов задоволено частково. Зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області виплачувати ОСОБА_1 пенсію у розмірі, якій обчислено з урахуванням 100 % суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01.03.2018 р. з 01.01.2018 р., здійснивши виплату ОСОБА_1 суму недоплаченої частини основного розміру пенсії з 01.01.2018 р., з урахуванням проведених платежів, однією сумою. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області подано апеляційну скаргу, в якій зазначає, що дії ГУ ПФУ в Харківській області щодо проведення перерахунку пенсії за рахунок виплати 50 % суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01 березня 2018 року, не можуть вважатися протиправними, оскільки такий перерахунок проведено на виконання постанови КМУ від 21.02.2018 № 103, що кореспондується з приписами ч. 4 ст. 63 Закону № 2262-ХІІ в частині наданого Уряду права встановлювати такі умови перерахунку пенсії. Вказує, що Постановою № 103 змінено механізм реалізації прав військовослужбовців на перерахунок пенсії, зокрема, здійснено поетапне підвищення пенсій протягом трьох років через неможливість повного фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. На підставі вищевикладеного просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.12.2018 року по справі №643/13043/18 в частині задоволених вимог та прийняти цій частині нову постанову якою відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

Від позивача по справі до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що Другий апеляційний адміністративний суд не мав права приймати апеляційну скаргу до розгляду. Посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права щодо відкриття апеляційного провадження, надіслання доказів по справі позивачу ( доказів сплати судового збору) та інше. Посилається на те, що у відповідача були відсутні підстави для зменшення відсоткового значення розміру основної пенсії при здійсненні її перерахунку. На підставі наведеного просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити. Змінити рішення суду першої інстанції в частині виплати на дітей, та задовольнити позовні вимоги в цій частині.

Сторони про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином, на адреси визначені в апеляційній скарзі та позовній заяві, про що свідчать поштові повідомлення про вручення, які містяться в матеріалах справи .

Позивач в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений заздалегідь та належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач є ВПО, перебуває на обліку у відповідача як отримувач пенсії за вислугу років відповідно до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

З 01.03.2018 року відповідачем було здійснено перерахунок пенсії позивача з 01.01.2018 року на підставі довідки уповноваженого органу та ч.4 ст.63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб " та в порядку, передбаченому Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103.

Як вбачається з матеріалів справи, розмір пенсії позивача обрахований із наступних складових грошового забезпечення та складає: посадовий оклад - 2910 грн., оклад за військове звання - 950 грн., процентна надбавка за вислугу років 40% - 1544 грн., усього 5404 грн., основний розмір пенсії за вислугу років 55% - 2972,20 грн., з урахуванням надбавок за участь в АТО - 363 грн., учасника бойових дій - 40 грн., на непрацездатних дітей: сина ОСОБА_2 - 726 грн. та доньку ОСОБА_3 - 726 грн., підсумок пенсії ( з надбавками): 4827,2 грн., з урахуванням підвищення 760,1 ( 50% від 1520,2) та попередньої суми пенсії 3307- 4076,10 грн.

Згідно ПКМУ 103 від 21.02.2018 року підвищення складає 1520,20 грн., з них виплачується: з 01.01.2018 по 31.12.2018 щомісячно 50% підвищення - 760,1 грн., з 01.01.2019 по 31.12.2019 - щомісячно 75% підвищення - 1140,15 грн., з 01.01.2020 щомісячно 100% підвищення - 1520,20 грн.

Спірні правовідносини виникли внаслідок дій відповідача, що полягають у виплаті лише 50% суми підвищення пенсії, визначеного станом на 1 березня 2018 року з 01.01.2018 р., несплаті з часу набуття права , доплати на непрацездатних членів сім'ї з дня виникнення такого права з 09.10.2017 року ( коли позивач став непрацездатним) - трьох дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3, ОСОБА_4, останню взагалі не включено в розрахунок.

Всі зазначені дії відповідача, як вказував позивач, призводять до отримання ним пенсії у неналежному розмірі, чим позивачу завдано моральну шкоду.

Рішення суду першої інстанції, в частині відмови в задоволенні позову сторонами не оскаржено.

Приймаючи рішення в частині задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача на отримання перерахованого розміру пенсії за період з 01.01.2018, з урахуванням вже сплачених сум, має визначатися та визначається безпосередньо Законом № 2262, отже підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу до Конвенції "Захист прав власності" і що відповідні суми доплати до пенсії за результатом проведення перерахунку слід вважати "майном" у значенні цього положення, оскільки позивач отримав право на вказані суми виплат, яке до прийняття постанови КМУ № 103 від 21 лютого 2018 р. передбачено Законом № 2262, отже, невиплата вказаних сум є втручанням у право позивача на мирне володіння майном. На підставі викладеного, суд першої інстанції прийшов до висновку, що задоволення позовних вимог у спосіб зобов'язання відповідача виплачувати позивачеві пенсії з урахуванням 100 % суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01.03.2018 р. з 01.01.2018 р. є належним способом захисту порушеного права позивача, при чому, такі дії, з метою достатності захисту вказаного права, відповідач має здійснити шляхом виплати суми недоплаченої частини основного розміру пенсії з 01.01.2018 р. однією сумою, оскільки вказане є дотриманням судом гарантії, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі по тексту - Закон № 2262-ХІІ) (в редакції на момент призначення пенсії, до 01.01.2017 року) усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв'язку зі зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, або у зв'язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством. Перерахунок пенсій здійснюється на момент виникнення права на перерахунок пенсій і провадиться у строки, встановлені частиною другою статті 51 цього Закону.

Як вбачається з наведеної норми права, остання не вказує на рішення суб'єкта владних повноважень про зміну видів грошового забезпечення військовослужбовців як на підставу для перерахунку пенсії, а пов'язує її перерахунок з фактичною зміною видів грошового забезпечення.

Разом із тим, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 року № 1774-VIII частину 4 статті 63 Закону № 2262-ХІІ викладено у такій редакції: "усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв'язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, на умовах, у порядку та розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо внаслідок перерахунку пенсій, передбаченого цією частиною, розміри пенсій звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, є нижчими, зберігаються розміри раніше призначених пенсій". Вказана норма набрала чинності з 01.01.2017 року.

Таким чином, починаючи з 01.01.2017 року законодавцем змінено правові підстави перерахунку пенсії військовослужбовцям та віднесено до повноважень Кабінету Міністрів України визначати умови, порядок проведення перерахунку пенсії та встановлювати розміри проведених виплат.

Згідно з п. 7 Постанови Кабінету Міністрів України 17.07.1992 року № 393 (в редакції Постанови Кабінету Міністрів № 103 від 21.02.2018 року) перерахунок пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", проводиться на умовах, у порядку та розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" затверджено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно та схеми тарифних розрядів за основними типовими посадами.

На момент прийняття даної постанови ст. 63 Закону № 2262-ХІІ діяла в новій редакції і відповідно для здійснення перерахунку пенсії з урахуванням розмірів грошового забезпечення у відповідності до цієї постанови необхідно було відповідне рішення Кабінету Міністрів України щодо порядку, умов та розмірів перерахунку.

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" від 21.02.2018 року № 103, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Постанова № 103), ухвалено перерахувати пенсії, призначені згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" до 01.03.2018 року (крім пенсій, призначених згідно із Законом особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції) та поліцейським), з урахуванням розміру окладу за посадою, військовим (спеціальним) званням, відсоткової надбавки за вислугу років за відповідною або аналогічною посадою, яку особа займала на дату звільнення із служби (на дату відрядження для роботи до органів державної влади, органів місцевого самоврядування або до сформованих ними органів, на підприємства, в установи, організації, вищі навчальні заклади), що визначені станом на 01.03.2018 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб".

Відповідно до п. 2 Постанови № 103, в редакції на час здійснення позивачу перерахунку пенсії, виплату перерахованих відповідно до пункту 1 цієї постанови підвищених пенсій (з урахуванням доплат до попереднього розміру пенсій, підвищень, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством (крім підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, що визначені законом) проводити з 01.01.2018 року у таких розмірах: з 01.01.2018 року - 50 відсотків; з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року - 75 відсотків; з 01.01.2020 року - 100 відсотків суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01.03.2018 року.

З наведеного вбачається, що військовослужбовцям та деяким іншим особам перерахунок пенсій здійснюватиметься із урахуванням трьох складових оновленого грошового забезпечення, визначеного на 01.03.2018 року - окладу за посадою, військовим (спеціальним) званням та надбавки за вислугу років. Виплата перерахованих пенсій здійснюватиметься поетапно починаючи з 01.01.2018 року у таких розмірах: з 01.01.2018 року - 50 відсотків; з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року - 75 відсотків; з 01.01.2020 року - 100 відсотків суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01.03.2018 року. Органи Пенсійного фонду здійснюватимуть перерахунок пенсій на підставі довідок про складові оновленого грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсій, які будуть видані відповідними міністерствами та відомствами.

Таким чином, нормативний підхід до розуміння норм права, що регулюють відносини перерахунку і виплати пенсій на умовах норм Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", дає можливість зробити висновок, що зі зміною правового регулювання підстав проведення перерахунку пенсії Кабінету Міністрів України делеговано право шляхом прийняття відповідної постанови встановлювати умови, порядок та розміри пенсійних виплат при перерахунку пенсії військовослужбовців, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, що узгоджується з функціями Уряду України, визначеними в п. п. 2, 3 ст. 116 Конституції України.

Відповідно до ст. 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Колегія суддів зазначає, що Постанова Кабінету Міністрів України № 103 на час вчинення спірних дій та ухвалення судом першої інстанції рішення була чинною, не була визнана неконституційною та підлягала застосуванню до спірних правовідносин.

Визнання не чинними в подальшому п. п. 1, 2 постанови № 103 рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.12.2018 року по справі № 826/3858/18, яке набрало законної сили 05.03.2019 року, не може мати наслідком визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо перерахунку пенсії, які були вчинені відповідачем до визнання нечинною Постанови Кабінету Міністрів України № 103.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки відповідач є територіальним органом виконавчої влади, який в своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, указами Президента, постановами Верховної Ради України, актами Кабінету міністрів, які прийняті відповідно до Конституції та законів України, іншими нормативно-правовими актами, він не мав підстав здійснювати перерахунок пенсії позивачу на умовах та в порядку, закріплених нормою, що втратила чинність (ст. 63 Закону № 2262-ХІІ в попередній редакції), а також не враховувати Постанову № 103.

У зв'язку з викладеним, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач, виплачуючи 50 % підвищення до пенсії позивача, перерахованої з 01.01.2018 року згідно з Постановами Кабінету Міністрів України № 103 та № 704 від 30.08.2017 року, діяв у відповідності до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України № 103 та не порушив вимог ч. 4 ст. 63 Закону № 2262-ХІІ.

Як зазначалось вище, збільшення грошового забезпечення відповідної категорії військовослужбовців, з яким Порядок № 45 раніше пов'язував виникнення підстав для перерахунку пенсії, відбулося з дати набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 року, якою затверджені нові розміри грошового забезпечення для відповідних категорій військовослужбовців.

Разом з тим, Постанова Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 року набрала чинності лише 01.03.2018 року.

Постанова Кабінету Міністрів України № 103 від 21.02.2018 року набрала чинності раніше - 24.02.2018 року, тобто, до моменту набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 року Кабінет Міністрів України встановив правила виплати перерахованої пенсії.

При цьому, станом на 01.01.2018 року частина 4 статті 63 Закону № 2262-ХІІ діяла в новій редакції, згідно з якою перерахунок пенсії пов'язувався з прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови щодо умов та порядку перерахунку пенсії, а без прийняття такої постанови перерахунок пенсії був би неможливим.

При вирішенні спірного питання колегія суддів також враховує, що у пункті 2.1 Рішення від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом, на що вказав Конституційний Суд України у Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

У пункті 2.2 цього Рішення Конституційний Суд України вказав, що Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту (пункти 2, 3статті 116 Конституції України).

В Рішенні від 02 березня 1999 року № 2-рп/99 у справі про комунальні послуги Конституційний Суд України звернув увагу на те, що здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України; політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, забезпечення її проведення, відповідно до пункту 3статті 116 Конституції України, здійснюється Кабінетом Міністрів України. Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади наділений конституційними повноваженнями спрямовувати і координувати діяльність міністерств, інших органів виконавчої влади.

Отже, політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, забезпечення проведення якої на підставі пункту 3 статті 116 Конституції України здійснюється Кабінетом Міністрів України.

Суд апеляційної інстанції при наданні оцінки доводам позивача, також враховує правові висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 802/2196/17-а (Пз/9901/1/18).

Судом встановлено, що з 01.01.2018 запроваджені законодавчі зміни, які призвели до перерахунку пенсії особам, яким пенсія призначена відповідно до Закону № 2262-ХІІ, та до осучаснення складових грошового забезпечення, з яких визначається розмір пенсії.

Відповідно до ч.1ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію прав та основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Судом при вирішенні даної справи по взято до уваги практику Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у справі № 43331/12 за заявою Великода проти України зазначив, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому (див. рішення у справах "Аррас та інші проти Італії" (ArrasandOthers v. Italy), заява № 17972/07, п. 42, від 14 лютого 2012 року, та "Сухобоков проти Росії" (Sukhobokov v. Russia), заява № 75470/01, п. 26, від 13 квітня 2006 року). У цій справі національні суди розглянули скаргу заявниці щодо зменшення розміру її пенсії та дійшли висновку, що сума пенсійних виплат була зменшена після внесення змін до відповідних законодавчих актів. Суд констатує, що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що право на отримання перерахованої пенсії позивач отримав у січні 2018 року на підставі ст. 63 Закону № 2262-ХІІ та Порядку № 45, є помилковим, а висновок суду першої інстанції про те, що дії відповідача щодо виплати 50 % підвищення до пенсії не узгоджуються із Законом № 2262-ХІІ, є хибним.

Щодо посилання суду першої інстанції про протиправність оскаржуваних дій відповідача як таких, що порушують право позивача на мирне володіння своїм майном, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі "Суханов та Ільченко проти України" (рішення від 26.06.2014 року, п. 35) Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин "законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися ст. 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання" якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

Колегія суддів звертає увагу, що у спірних правовідносинах вимоги позивача, станом на час його звернення до суду та розгляду справи, не мали достатнього підґрунтя у національному законодавстві, адже Постановою Кабінету Міністрів України № 103, яка була чинною до 05.03.2018 року, прямо передбачено порядок виплати перерахованих пенсій колишнім військовослужбовцям у такий спосіб, як це здійснено відповідачем по справі (виплата 50 % підвищення), а також була відсутня усталена практика національних судів на підтримку аналогічних скарг заявників. З огляду на це, у позивача не було "законних сподівань" на збільшення пенсії, які могли б підпадати під дію ст. 1 Першого протоколу.

Визначені вище обставини не були взяти до уваги при розгляді справи в суді першої інстанції.

З урахуванням наведеного, доводи позову та суду першої інстанції щодо неправомірності застосування 50 % підвищення до пенсії позивача згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 103 є помилковими.

Щодо рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, колегія суддів зазначає наступне.

Апеляційна скарга вимог та доводів з приводу не правомірності прийняття судом першої інстанції рішення в частині відмови в задоволенні позову не містить. Позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржене.

Відповідні вимоги, заявлені позивачем в відзиві на апеляційну скаргу, та їх обґрунтування (доводи), з урахуванням вимог ст. 308 КАС України, не можуть бути прийняті судом до уваги та задоволенню не підлягають.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставними посилання позивача в відзиві на апеляційну скаргу, на те, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права щодо відкриття апеляційного провадження, надіслання доказів по справі позивачу ( доказів сплати судового збору) та інше, з якими позивач пов'язує неможливість розгляду апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області подана до суду апеляційної інстанції, через суд першої інстанція, в межах строку передбаченого ст. 295 КАС України та п. 15.5 Перехідних положень КАС України, а саме 20.12.2018р., згідно штампу вхідної кореспонденції суду першої інстанції.

Згідно штампу вхідної кореспонденції Другим апеляційним адміністративним судом апеляційну скаргу зареєстровано 25.02.2019р. та передано головуючому судді по справі.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 28.02.2019р., тобто в межах строку передбаченому ст. 169 КАС України, апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області залишити без руху через не сплату судового. Надано Головному управлінню Пенсійного фонду України в Харківській області строк для усунення недоліків поданої апеляційної скарги шляхом направлення до суду оригіналу документу про сплату судового збору на суму 1057, 20 грн. протягом 10 днів з дня отримання копії ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

Згідно поштового повідомлення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області отримано копію ухвали про залишення апеляційної скарги без руху 07.03.2019 року (а.с. 83). Таким чином, останній день на усунення недоліків 18.03.2019 року.

15.03.2019р. до Другого апеляційного адміністративного суду на виконання вимог ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 28.02.2019р. надійшов оригінал платіжного доручення про сплату судового збору (а.с. 85)

Враховуючи, що вимоги ухвали про залишення апеляційної скарги без руху виконані, недоліки усунені, ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2019р. відкрито провадження по справі та справу призначено до розгляду.

Стосовно посилань позивача на те, що копію ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 28.02.2019р. про залишення апеляційної скарги відповідача він не отримував, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 298 КАС України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 296 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

Відповідно до спеціальної норми ч. 6 ст. 169 КАС України копія ухвали про залишення позовної заяви без руху або про повернення позовної заяви надсилається особі, яка подала позовну заяву, не пізніше наступного дня після її постановлення. Копія позовної заяви залишається в суді.

З урахуванням вищезазначеного, спеціальної норми ч. 6 ст. 169 КАС України ухвала про залишення апеляційної скарги без руху, направляється особі якою подано апеляційну скаргу.

Направлення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху іншим учасникам справи КАС України не передбачено.

Проте, колегія суддів зазначає, що у відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 44 КАС України позивач не позбавлений права отримати копію ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, звернувшись до суду з відповідною заявою.

Відповідно до ст. 169 КАС України копія ухвали про залишення апеляційної скарги без руху надсилається апелянту (особі, яка її подала) . В разі не усунення недоліків апеляційна скарга повертається заявнику. Тобто саме ця особа має право в майбутньому оскаржити ухвалу суду апеляційної інстанції про повернення апеляційної скарги .

Щодо не надіслання позивачу копії платіжного доручення по справі, колегія суддів зазначає наступне.

Норми КАС України, а саме ст. 169, 171, 298, 300 не передбачено надіслання сторонам по справі доказів усунення вимог ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху.

Докази сплати судового збору не є доказами по справі в розумінні ст.72, 73, 79 КАС України.

Крім того, відповідно до п.2, 3 ч. 5 ст. 296 КАС України до апеляційної скарги додаються копії апеляційної скарги відповідно до кількості учасників справи; копії доданих до апеляційної скарги письмових матеріалів, що відсутні в учасників справи, відповідно до кількості учасників справи.

Ст. 296 КАС України не передбачено обов'язок апелянта по справі надавати докази сплати судового збору для направлення їх іншим учасникам справи.

Щодо посилань позивача в відзиві на апеляційну скаргу на те, що апеляційна скарга не відповідає вимогам п. 3 ч. 2 ст. 296 КАС України, а саме в апеляційній скарзі не зазначено контактного телефону позивача, ідентифікаційного коду, електронної пошти, колегія суддів зазначає наступне.

П. 3 ч. 2 ст. 296 КАС України містить вимоги стосовно того, в якій формі та яка інформація має бути зазначена апелянтом в апеляційній скарзі, відносно нього самого .

Вимоги до того, як апелянт повинен зазначати найменування інших учасників справи встановлені п.4 ч.2 ст. 296 КАС України, відповідно до якої в апеляційній скарзі зазначається повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб).

Зазначення будь якої іншої інформації (контактного телефону позивача, ідентифікаційного коду, електронної пошти), стосовно учасників справи ст. 296 КАС України не передбачає.

Враховуючи вищенаведене, посилання позивача на порушення відповідачем положень п. 3 ч. 2 ст. 296 КАС України є необґрунтованими.

Щодо посилань позивача в відзиві на апеляційну скаргу на те, що невідомо на якій підставі канцелярія суду взагалі приймала апеляційну до свого провадження, бо відсутня інформація хто цю апеляційну скаргу до суду подавав, на апеляційній скарзі стоїть підпис ОСОБА_5 , чи мав цей представник повноваження представляти Головне Управління Пенсійного фонду України у Харківській області при реєстрації апеляційної скарги ( в провадженні відсутні документи підтверджуючі його повноваження) , чи подавав він її особисто , якщо ні то, де довіреність представника, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 55 КАС України юридична особа, суб'єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Апеляційну скаргу від імені Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області підписано керівником Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області підписано - начальником головного правління ОСОБА_5, а не представником, який має діяти за дорученням.

Відповідно до ч. 11 ст. 10 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об'єднані управління затвердженого Постанова правління Пенсійного фонду України 22.12.2014 № 28-2 зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15 січня 2015 р. за № 41/26486 начальник управління Фонду представляє управління Фонду в державних органах, громадських організаціях, без доручення підписує документи від імені управління Фонду.

Тобто начальник Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області діє не на підставі довіроності, а на підставі вищезазначеного положення.

Крім того, у колегії суддів відсутні будь які сумніви в належності підпису посадової особи Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, з матеріалів справи вони не вбачаються.

Колегія суддів звертає увагу, що сумніви викладені позивача, в відзиві на апеляційну скаргу, не ґрунтуються на будь яких об'єктивних даних. При цьому інформація щодо керівників державних установ та організацій міститься в загальному вільному доступі, на офіційному сайті Міністерства юстиції України «Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» (https://usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch).

Щодо посилань позивача на те, що на копії апеляційної скарги яку він отримав відсутня дата реєстрації Другого апеляційного адміністративного суду, яка повинна бути на прямокутному штампі в правому нижньому кутку першого аркушу апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Дані посилання позивача, жодним чином не впливає на розгляд справи по суті, оскільки апеляційна скарга зареєстрована Другим апеляційним адміністративним судом 25.02.2019р. про що свідчить штамп на супроводжуваному листі Харківськовського окружного адміністративного суду (а.с. 75).

Стосовно не направлення позивачу апеляційної скарги зі штампом суду про реєстрацію, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.2 ч.5 ст. 296 КАС України позивачу направляється копія апеляційної скарги, надана відповідачем, а не копія з першого примірника апеляційної скарги, зареєстрована судом.

Позивач мав право ознайомитися з матеріалами справи, та як свідчать матеріали справи це право ним було реалізоване.

Стосовно посилань позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції на те, що в ухвалі Другого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2019р. про відкриття апеляційного провадження по справі помилково зазначено, що ухвала оскарженню не підлягає, оскільки у відповідності до ст. 55 Конституції України, позивач має право на її оскарження, колегія суддів зазначає наступне.

Вичерпний перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду, передбачений у статті 294 КАС України, до якого не віднесено ухвала про відкриття провадження по справі, що відповідає рішенню Конституційного Суду України від 14.12.2011 №19-рп/2011.

Також щодо посилань позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції щодо відсутності в матеріалах справи доказів (розпоряджень про розподіл) стосовно того, яким чином справа з Харківського апеляційного адміністративного суду потрапила до Другого апеляційного адміністративного суду, колегія суддів зазначає наступне.

Дані посилання позивача, жодним чином не впливає на розгляд справи по суті, оскільки апеляційна скарга подана відповідачем та надійшла до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції (Харківський окружний адміністративний суду).

Відповідно до п.9 ч.1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їх повноваження здійснювали апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України №455/2017 від 29.12.2017 року постановлено ліквідувати Харківський апеляційний адміністративний суд та утворити Другий апеляційний адміністративний суд в апеляційному окрузі, що включає Полтавську, Сумську та Харківську області, з місцезнаходженням у місті Харкові.

За частиною 6 статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць) та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Враховуючи вимоги ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Харківський апеляційний адміністративний суд припинив здійснення правосуддя у зв'язку з початком роботи Другого апеляційного адміністративного суду 28.12.2018 року.

Відповідно до положень ч.3 ст. 29 КАС України у разі ліквідації або припинення роботи адміністративного суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи адміністративного суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, що Другий апеляційний адміністративний суду є правонаступником Харківського апеляційного адміністративного суду щодо розгляду справ.

Крім того, в матеріалах справи присутній витягу протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями Другого апеляційного адміністративного суду від 25.02.2019 року по справі № 643/13043/18.

Вищенаведені доводи позивача викладені в відзиві та судовому засіданні суду апеляційної інстанції, щодо недоліків апеляційної скарги, питань відкриття апеляційного провадження є помилковими, та не є підставою для її не розгляду та відмови в її задоволенні.

Стосовно доводів відзиву на апеляційну скаргу які стосуються суті неправомірності рішення суду в частині відмови в задоволенні позову, колегія суддів зазначає наступне. Дані доводи позивача не можуть бути враховані судом під час розгляду апеляційної скарги, оскільки позивачем рішення суду в частині відмови в задоволенні позову не оскаржене.

При цьому суд звертає увагу, що він не приймає до уваги доводи позивача про розмір перерахованої пенсії, оскільки суд не задовольняв позов в частині перерахунку пенсії, він лише прийняв рішення в частині порядку виплати перерахованої пенсії.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З урахуванням того, що відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, дана справа відноситься до справ незначної складності і відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.12.2018 року по справі № 643/13043/18 скасувати в частині задоволення позову щодо зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області виплачувати ОСОБА_1 пенсію у розмірі, якій обчислено з урахуванням 100 % суми підвищення пенсії, визначеного станом на 01.03.2018 р. з 01.01.2018 р., здійснивши виплату ОСОБА_1 суму недоплаченої частини основного розміру пенсії з 01.01.2018 р., з урахуванням проведених платежів, однією сумою.

В цій частині прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) І.М. Ральченко З.Г. Подобайло
Повний текст постанови складено 22.04.2019 року