Справа № 1240/2227/18
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2019-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року справа №1240/2227/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: судді-доповідача ОСОБА_1, суддів Ястребової Л.В., Компанієць І.Д., секретаря судового засідання Кобець О.А., за участю представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 р. у справі № 1240/2227/18 (головуючий І інстанції І.О.Свергун) за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання неправомірними дій, стягнення незаконно утриманого військового збору та середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі позивач, ОСОБА_3Г.) звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі відповідач, ГУ НП в Луганській області), в якій просив: стягнути середньоденне грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.11.2017 по 25.06.2018 на загальну суму 64646,10 грн; визнати неправомірними дії щодо стягнення з позивача військового збору в сумі 571,51 грн при нарахуванні та виплаті донарахованої одноразової грошової допомоги в сумі 38100,60 грн при звільненні зі служби; стягнути незаконно стягнутий військовий збір в сумі 571,51 грн при нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в сумі 38100,60 грн.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року відмовлено в задоволені позовних вимог.

Позивач, не погодившись з судовим рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Обґрунтовано апеляційну скаргу тим, що вказане рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Окрім того, вважає, що судом першої інстанції неповно зясовано обставини, що мають значення для справи. В обґрунтування скарги зазначено, що трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Виплата одноразової грошової допомоги здійснюється при звільненні зі служби та входить до складу грошового забезпечення поліцейського. За порушення строку виплати належних сум при звільненні КЗпП України передбачено відповідальність роботодавця, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Крім того, апелянт зазначає, що позивач в період з 01.09.2014 по 07.11.2015 та з 07.11.2015 по 30.11.2017 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. Отже, на дату звільнення 30.11.2017 він брав участь в антитерористичній операції, одноразова грошова допомога підлягала сплаті при звільненні, тобто, на нього розповсюджуються пільги щодо звільнення від сплати військового збору визначені підпунктом 1.7 пункту 16-1 підрозділу 10 Інші перехідні положення Податкового кодексу України, незалежно від дати фактичної виплати вказаної допомоги.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Позивача у судове засідання не зявися, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Позивач проходив службу в органах внутрішніх справ України, а з 07.11.2015 по 28.11.2017 - в підрозділах Головного управління Національної поліції в Луганській області (а.с.20).

Згідно з довідкою ГУНП в Луганській області від 12.02.2018 № А-11762 в період з 01.09.2014 по 07.11.2015 та з 07.11.2015 по 30.11.2017 ОСОБА_3 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України (а.с.18).

Наказом Головного управління Національної поліції в Луганській області від 28.11.2017 № 835 о/с звільнено зі служби в поліції старшого сержанта поліції ОСОБА_3, поліцейського взводу № 1 роти № 1 батальйону поліції особливого призначення Головного управління Національної поліції в Луганській області, за ст. 77 ч. 1 п. 7 (за власним бажанням), з 30.11.2017, з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 26 років 00 місяців 21 день, у пільговому обчисленні: 32 роки 06 місяців 17 днів, з виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції, стаж служби в поліції для її виплати складає 10 років 10 місяців 19 днів, з виплатою компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 26 діб (а.с. 16).

Позивач звернувся до відповідача щодо розяснень невідповідності вказаного стажу служби для виплати одноразової грошової допомоги в наказі № 835 о/с.

22.01.2018 відповідачем було надано відповідь за № 37/111/22-2018, в якій зазначалося, що при наданні довідки з інформацією з попереднього місця служби щодо відсутності нарахувань та виплати вказаної допомоги ОСОБА_4 буде клопотати щодо проведення перерахунку одноразової грошової допомоги при звільненні.

Позивачем до відповідача було направлено адвокатський запит з вимогою внести зміни до наказу від 28.11.2017 № 835 о/с в частині виплати одноразової грошової допомоги при звільненні щодо стажу служби.

Відповідач направив відповідь за № 577/111/19-2018, в якій вимоги щодо внесення змін до наказу задоволено не було.

Представником позивача було направлено повторний адвокатський запит з метою надання розяснень щодо виплати одноразової грошової допомоги.

Відповідач направив відповідь за № 861/111/19-2018, в якій повідомлялося, що відповідач прийняв рішення про внесення змін до наказу від 28.11.2017 № 835 о/с з зазначенням стажу служби в поліції, необхідної для виплати одноразової грошової допомоги, 26 років 00 місяців 21 день.

Відповідно до витягу з наказу по особовому складу від 25.05.2018 № 228 о/с про часткову зміну пунктів наказу ГУНП в Луганській області від 28.11.2017 № 835 о/с в частині встановлення стажу служби в поліції для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції: вважати встановленим стаж служби в поліції для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні старшому сержанту поліції ОСОБА_3 поліцейського взводу № 1 роти № 1 батальйону поліції особливого призначення Головного управління Національної поліції в Луганській області 26 років 00 місяців 21 день (арк. спр. 17).

05.07.2018 на адресу відповідача було направлено адвокатський запит з проханням надати довідку з інформацією, коли та в якій сумі була виплачена різниця між виплаченою при звільненні ОСОБА_3 одноразової грошової допомоги на підставі витягу з наказу від 25.06.2018 № 228 о/с (а.с. 33).

Відповідно до довідки відповідача від 12.07.2018 за № 705/111/22-2018, ОСОБА_3 було донараховано одноразову грошову допомогу при звільненні з ГУНП в Луганській області в сумі 38100,60 грн, а після відрахування військового збору в сумі 571,51 грн, виплачено 25.06.2018 в сумі 37529,09 грн (а.с. 46).

Фактично донараховану суму грошової допомоги при звільненні ОСОБА_3 перераховано 25.06.2018, що підтверджено зведеною відомістю про зарахування коштів на картрахунки (а.с. 83).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки належна позивачу виплата одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби здійснюється Національною поліцією України, чинним законодавством не встановлено конкретних строків її виплати (одночасно з виплатою належних при звільненні сум), неможливе застосування до спірних відносин положень статті 117 КЗпП України. За таких обставин суд першої інстанції зробив висновок про необґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача середньоденного грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 30.11.2017 по 25.06.2018, оскільки відповідач не допускав затримки розрахунку з позивачем при звільненні останнього. Також, суд дійшов до висновку, що оскільки одноразова грошова допомога при звільненні зі служби в поліції фактично сплачена позивачу 25 червня 2018 року, тобто, коли він вже не брав безпосередньої участі в проведенні антитерористичної операції, тому на нього не розповсюджувались пільги, встановлені підпунктом 1.7 пункту 16-1 підрозділу 10 Інші перехідні положення Податкового кодексу України щодо звільнення від сплати військового збору.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Суд зазначає, що вимога звільненого працівника щодо виплати належних йому сум при звільненні є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин, а у розглядуваному випадку являється публічно-правовим спором пов'язаним із проходженням та звільненням з публічної служби.

Спірним питанням у справі є обґрунтованість заявлених вимог позивача про виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті донарахованої одноразової грошової допомоги на підставі положень ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, та правомірність стягнення з позивача військового збору при нарахуванні та виплаті донарахованої одноразової грошової допомоги.

Стосовно позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі Закон № 580-VIII), систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліцією; 2) територіальні органи поліції.

Згідно з частиною 2 статті 13 Закону № 580-VIII до складу апарату центрального органу управління поліції входять організаційно поєднані структурні підрозділи, що забезпечують діяльність керівника поліції, а також виконання покладених на поліцію завдань.

Відповідно до частини 3 статті 13 Закону № 580-VIII у складі поліції функціонують: 1) кримінальна поліція; 2) патрульна поліція; 3) органи досудового розслідування; 4) поліція охорони; 5) спеціальна поліція; 6) поліція особливого призначення.

Відповідно до частин 1-3 статті 14 Закону № 580-VIII структуру центрального органу управління поліції затверджує керівник поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ України.

Штатний розпис (штат) поліції затверджує керівник поліції. Кошторис поліції затверджує керівник поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ України.

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону № 580-VIII територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання.

Згідно з частиною 2 статті 15 Закону № 580-VIII територіальні органи поліції утворює, ліквідовує та реорганізовує Кабінет Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України на підставі пропозицій керівника поліції.

Згідно з частиною 1 статті 22 Закону № 580-VIII керівник поліції: 1) очолює поліцію та здійснює керівництво її діяльністю, забезпечує виконання покладених на неї завдань; 11) приймає на службу та звільняє зі служби, призначає та звільняє з посад поліцейських відповідно до положень цього Закону.

Відповідно до статті 102 Закону № 580-VIII пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-XII) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров'я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України «Про Національну поліцію» проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п'яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Згідно з частиною 4 статті 9 цього Закону, виплата зазначеної в частинах 1 та 2 цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Державною службою спеціального зв'язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.

Відповідно до частини 5 статті 9 Закону № 2262-XII, поліцейським, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України, звільненим зі служби безпосередньо з посад, займаних в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або у сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і у вищих навчальних закладах із залишенням на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, виплата одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених частинами першою та другою цієї статті, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких вони працювали.

Порядок призначення та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні поліцейським визначено постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей».

За пунктом 10 Порядку № 393, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби: які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Пунктом 14 Порядку № 393 визначено, що одноразова та щорічна грошова допомога, передбачена пунктами 10 і 11 цієї постанови, виплачується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Національною поліцією, Міністерством транспорту та зв'язку, Державною податковою адміністрацією, Державною прикордонною службою, Державною службою спеціального зв'язку та захисту інформації, Державною кримінально-виконавчою службою, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Державною службою з надзвичайних ситуацій та Управлінням державної охорони за рахунок коштів, виділених у державному бюджеті для їх утримання (за винятком випадків, передбачених абзацом другим цього пункту).

Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ. Ця норма є відсилочною та обумовлює існування спеціального нормативно-правового акта для унормування порядку (механізму) нарахування і виплати грошового забезпечення поліцейським.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 260 від 06 квітня 2016року затверджений Порядок та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260),

Відповідно до пункту 3 розділу І Порядку № 260, грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Пунктом 15 розділу І Порядку передбачено, що при прийнятті на службу до Національної поліції грошове забезпечення поліцейським нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення поліцейським виплачується по день їх звільнення зі служби в поліції включно.

Відповідно до пункту 23 розділу І Порядку № 260, поліцейським, які звільняються зі служби в поліції та в установленому порядку мають право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, нарахування такої допомоги здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер, та премій, установлених на день звільнення.

При цьому до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні не включається винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, антитерористичних операціях та інших заходах в умовах особливого періоду.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

День звільнення вважається останнім днем служби.

Разом з цим, Законом України «Про Національну поліцію», Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», постановами Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» та від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», які є спеціальними у спірних правовідносинах щодо позивача, не врегульовано питання щодо порядку виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відповідно до пункту 4 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ/поліції стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

У справі № 814/2563/16 (К/9901/2705/17) Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому загальні норми можуть застосовуватися субсидіарно, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.

Отже, з огляду на не врегулювання питання щодо порядку виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей при вирішенні вказаного питання підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України, що також відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, Верховного Суду висловленій у постанові від 30 січня 2019 року у справі №806/2164/16.

Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Матеріали справи свідчать, що позивачу виплатили повністю одноразову грошову допомогу при звільненні не в день звільнення 30.11.2017, а більш ніж через півроку 25.06.2018.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117 , 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 , дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15) дійшов до висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, що викладена в справі 6-144ц13, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Бездіяльність суб'єкта владних повноважень - пасивна поведінка суб'єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відтак, оскільки у день звільнення позивача, виплата одноразової грошової допомоги відповідачем повністю не була проведена та відповідачем в суді не доводилась відсутність вини з невиплати цієї допомоги, то суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути відповідно до ст.117 КЗпП України середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні.

Суд зазначає, що з огляду на положення статей 116, 117 КЗпП, обов'язок виплатити компенсацію за затримку розрахунку при звільненні покладено саме на роботодавця, тож, якщо позивача звільнено зі служби, тобто припинено трудові правовідносини, за наказом відповідача, то і обов'язок виплатити належне позивачу грошове забезпечення в тому числі і одноразової допомоги при звільненні, як і наслідки за неналежне виконання цього обов'язку, теж покладено на нього.

Відсутність коштів на рахунку відповідача для виплати вказаної допомоги при звільненні також не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 8 листопада 2005 року у справі "Кечко проти України" (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Отже, реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Вищевикладені обставини спростовує висновок суду першої інстанції та доводи відповідача про відсутність обов'язку у останнього щодо виплатити позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при затримці виплати одноразової допомоги.

Також, п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Розрахунок розміру суми відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України має розраховуватись відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до довідки відповідача від 14.02.2018, сума грошового забезпечення позивача складає: за вересень 2017 року (30 к.д.) 9525,15 грн., за жовтень 2017 року (31 к.д.) - 9525,15 грн. Разом 19050,30 грн. Середньоденне грошове забезпечення за два місяці , що передують звільненню складає 312,30 грн. (19050,30 грн./61 к.д.).

Затримка за період з 30.11.2017 по 25.06.2018 складає 207 календарних днів.

Отже, грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.11.2017 по 25.06.2018 складає 64646,10 грн.

Матеріали справи свідчать, що позивачем після звільнення вчинялись дії спрямовані на стягнення належної йому суми.

На підставі викладеного та з урахуванням суми заборгованості, істотності цієї суми порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, та тієї обставини, що позивач тривалий час звертався до відповідача за вирішенням спору про стягнення належних йому сум, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 64646,10 грн.

Стосовно позовних вимог про визнання неправомірними дій відповідача щодо стягнення військового збору при нарахуванні та виплаті донарахованої одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби та стягнення вказаної суми військового збору на користь позивача, суд зазначає наступне.

Відповідно до абзацу першого пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень ПК Українивійськовий збір встановлений тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України.

Згідно з пунктом 1.7 підрозділу 10 "Інші перехідні положення" ПК України тимчасово, на період проведення антитерористичної операції, не підлягають оподаткуванню військовим збором доходи у вигляді грошового забезпечення працівників правоохоронних органів, військовослужбовців та працівників Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців, працівників Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та інших осіб на період їх безпосередньої участі в антитерористичній операції.

Порядок підтвердження статусу зазначених осіб з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2015 №1161 "Про порядок підтвердження статусу осіб, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором", установлено, що підтвердження статусу осіб, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором здійснюється на підставі витягів з наказів керівника антитерористичного центру при службі безпеки або особи, яка його заміщує, першого заступника чи заступника керівника антитерористичного центру при службі безпеки про залучення таких осіб до проведення антитерористичної операції та наказів оперативного штабу з управління антитерористичною операцією про прибуття (вибуття) таких осіб до (із) складу сил і засобів, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції.

Як зазначалось, згідно з довідкою від 12.02.2018 № А-11762 в період з 01.09.2014 по 07.11.2015 та з 07.11.2015 по 30.11.2017 ОСОБА_3 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України (арк. спр. 18).

Наказом Головного управління Національної поліції в Луганській області від 28.11.2017 № 835 о/с звільнено зі служби в поліції старшого сержанта поліції ОСОБА_3, поліцейського взводу № 1 роти № 1 батальйону поліції особливого призначення Головного управління Національної поліції в Луганській області, за ст. 77 ч. 1 п. 7 (за власним бажанням), з 30.11.2017, з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 26 років 00 місяців 21 день, у пільговому обчисленні: 32 роки 06 місяців 17 днів, з виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стаж служби в поліції для її виплати складає 10 років 10 місяців 19 днів, з виплатою компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 26 діб (арк. спр. 16).

Відповідно до витягу з наказу від 25.05.2018 № 228 о/с В часткову зміну пунктів наказу ГУНП в Луганській області від 28.11.2017 № 835 о/с в частині встановлення стажу служби в поліції для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції: вважати встановленим стаж служби в поліції для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні старшому сержанту поліції ОСОБА_3 поліцейського взводу № 1 роти № 1 батальйону поліції особливого призначення Головного управління Національної поліції в Луганській області 26 років 00 місяців 21 день (арк. спр. 17).

Оскільки судом встановлено, що позивач брав безпосередню участь в проведенні антитерористичної операції по день звільнення 30.11.2017 (в період дії редакції ПК України, чинної на момент виникнення спірних правовідносин) і ці обставини не спростовані відповідачем, тому, на час прийняття рішення про нарахування йому одноразової грошової допомоги у зв'язку із звільненням, його доходи у вигляді одноразової грошової допомоги не підлягали оподаткуванню військовим збором.

Таким чином, дії відповідача щодо утримання військового збору в розмірі сумі 571,51 грн. із донарахованої одноразової грошової допомоги в сумі 38100,60 грн при звільненні зі служби слід визнати протиправними, та як наслідок стягнути з відповідача на користь позивача кошти у вигляді утриманого військового збору в сумі 571,51 грн.

Враховуючи вищенаведене, висновок суду першої інстанції, що одноразова грошова допомоги при звільненні зі служби в поліції фактично сплачена позивачу 25.06.2018 року, коли він вже не брав безпосередньої участі в проведенні антитерористичної операції, а тому на нього не розповсюджувались пільги, встановлені п.п. 1.7 п. 16-1 підрозділу 10 Інші перехідні положення Податкового кодексу України щодо звільнення від сплати військового збору, є помилковим, оскільки зазначена одноразова допомога мала бути нарахована позивачу на час його звільнення за наявності статусу особи, яка безпосередньо брала участь в антитерористичній операції.

Відповідно до викладеного, у звязку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального прав, колегія суддів дійшла до висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення та прийняття постанови про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.139, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 р. у справі № 1240/2227/18 - задовольнити.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 р. у справі № 1240/2227/18 - скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимог.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Луганській області (, місцезнаходження: 93404, вул. Партизанська, 16, м. Сєвєродонецьк, Луганська область) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1, адреса: 92800, вул..Центральна, 199/10, смт. Біловодськ, Луганська область), середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.11.2017 по 25.06.2018 в сумі 64646,10 грн (шістдесят чотири тисячі шістсот сорок шість гривень 10 копійок)

Визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо утримання військового збору в розмірі 571,51 грн. із виплаченої ОСОБА_3 суми одноразової грошової допомоги в розмірі 38100,60 грн при звільненні зі служби.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Луганській області (, місцезнаходження: 93404, вул. Партизанська, 16, м. Сєвєродонецьк, Луганська область) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1, адреса: 92800, вул..Центральна, 199/10, смт. Біловодськ, Луганська область), суму військового збору в розмірі 571,51 грн. (пятсот сімдесят одна гривня 75 коп.), утриманого із суми одноразової грошової допомоги в розмірі 38100,60 грн виплаченої ОСОБА_3 при звільненні зі служби.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового суду протягом тридцяти днів з дати проголошення.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 23 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Судді: Л.В. Ястребова

ОСОБА_5