Справа № 500/411/19
Суддя: Хрущ Вікторія Леонідівна
Дата ухвалення: 2019-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/411/19

01 квітня 2019 рокум. Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючого судді Хрущ В.Л.,

за участю:

секретаря судового засідання - Осадчука І.О.,

представника позивача - ОСОБА_1,

за відсутності представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Управління патрульної поліції в Тернопільській області, в якому просив:

- визнати протиправними дії Управління патрульної поліції в Тернопільській області, щодо відмови у наданні можливості копіювати відеозаписи, з нагрудних камер (відеореєстраторів) патрульних поліцейських, щодо подій які мали місце: 31.12.2018 року, 07.01.2019 року, 12.01.2019 року, 21.01.2019 року, 26.01.2019 року, 28.01.2019 року, з приводу ознайомлення з якими та отримання відповідних копій з яких ОСОБА_1 звертався до Управління патрульної поліції в Тернопільській області із відповідними заявами;

- зобов'язати Управління патрульної поліції в Тернопільській області надати позивачу можливість копіювати відеозаписи з нагрудних камер (відеореєстраторів) патрульних поліцейських щодо подій які мали місце: 31.12.2018 року, 07.01.2019 року, 12.01.2019 року, 21.01.2019 року, 26.01.2019 року, 28.01.2019 року, з приводу ознайомлення з якими та отримання відповідних копій з яких ОСОБА_1 звертався до відповідача із відповідними заявами;

- визнати протиправними дії Управління патрульної поліції в Тернопільській області щодо ненадання відповіді на звернення позивача від 15.01.2019 року, стосовно надання для ознайомлення та копіювання відеозаписів з нагрудних камер (відеореєстраторів) патрульних поліцейських щодо подій, які мали місце 12.01.2019 року;

- зобов'язати Управління патрульної поліції в Тернопільській області надати позивачу відповідь на звернення позивача від 15.01.2019 року стосовно надання для ознайомлення та копіювання відеозаписів з нагрудних камер (відеореєстраторів) патрульних поліцейських щодо подій, які мали місце 12.01.2019 року.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він неодноразово звертався до Управління патрульної поліції в Тернопільській області із заявами про надання для ознайомлення та копіювання відеозаписів з нагрудних камер (відеореєстраторів) працівників патрульної поліції, посилаючись на норми пунктів 5.1, 5.3 "Інструкції про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних камер (відеореєстраторів) працівниками патрульної поліції та доступ до відеозаписів з них", затвердженої наказом Департаменту патрульної поліції від 03.02.2016 року №100 (далі по тексту - Інструкція №100) та відповідних положень Закону України "Про доступ до публічної інформації", в чому йому було відмовлено. Також відповідачем, не було надано відповідь на заяву від 15.01.2019 року про надання відеозаписів щодо подій 12.01.2019 року. Не погоджуючись із наданими йому відмовами та відсутністю будь-якої відповіді на одну із заяв, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою судді від 13.02.2019 року відкрито провадження в адміністративній справі №500/411/19, призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 04.03.2019 року.

Управлінням патрульної поліції в Тернопільській області 01.03.2019 року було подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить суд відмовити позивачу у задоволенні заявлених позовних вимог. Свою позицію відповідач обґрунтовує тим, що відеозаписи, про ознайомлення з якими та про копіювання яких вимагав позивач у своїх заявах, містять відомості щодо третіх осіб, дозвіл яких на обробку персональних даних позивачу надано не було. Тому, на думку відповідача, інформація, яка міститься у таких відеозаписах, - є конфіденційною, і копіюванню та розповсюдженню не підлягає. Щодо обставин ненадання відповіді на заяву позивача від 15.01.2019 року про надання можливості ознайомитись та копіювати відеозаписи з нагрудних камер працівників патрульних поліції, щодо подій, які мали місце 12.01.2019 року, відповідачем зазначено, що після надходження на електронну адресу Управління патрульної поліції в Тернопільській області зазначеної вище заяви, того ж дня, через деякий час, від позивача надійшла аналогічна заява з позначкою "виправлено", в якій позивач просив ту ж інформацію, проте вже стосовно подій, що мали місце 14.01.2019 року. Відповідач розцінив дану заяву з позначкою "виправлено", як виправлену попередньо подану заяву, а тому, відповідно, не було здійснено реєстрації та не було надано відповіді на першу заяву від 15.01.2019 року щодо подій 12.01.2019 року, а на заяву позивача з позначкою "виправлено" від 15.01.2019 року щодо подій 14.01.2019 року, - була надана відповідь за вих. №Б-29/41/33/01-2019 від 22.01.2019 року.

04.03.2019 року підготовче судове засідання відкладено на 21.03.2019 року - у зв'язку з неявкою позивача, для повторного його виклику.

21.03.2019 року, у судовому засіданні, яке проводилось за участю позивача та представника відповідача, після підписання обома сторонами письмової згоди про відсутність заперечень проти закінчення підготовчого засідання та початку розгляду справи по суті (а.с.40), підготовче провадження у справі закінчено та розпочато розгляд справи по суті; вподальшому у розгляді справи оголошено перерву до 01.04.2019 року.

01.04.2019 року до суду надійшло клопотання за підписом представника відповідача про відкладення розгляду справи, у зв'язку із неможливістю прибути у судове засідання через хворобу. Позивач проти заявленого клопотання заперечив, наполягав на продовженні розгляду справи без участі представника відповідача, який, будучи суб'єктом владних повноважень не був обмежений у праві направити до суду іншого представника.

Виходячи із вимог статті 205 КАС України, враховуючи подання до суду клопотання про відкладення розгляду справи в день призначеного судового засідання, а також те, що відповідач, як юридична особа - суб'єкт владних повноважень не був позбавлений права забезпечити явку іншого представника у судове засідання, - суд визнав за доцільне відмовити в задоволенні даного клопотання, із занесенням відповідної ухвали до протоколу судового засідання, та продовжити розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги повторно підтримав з мотивів, викладених у позовній заяві, просив їх задовольнити у повному обсязі. Також, просив суд звернути увагу на те, що подані відповідачем матеріали не можуть бути визнані судом належними та допустимим доказами, оскільки подані суду їх копії не завірені належним чином.

Окрім того, в судовому засіданні позивачем також було порушено питання про винесення судом щодо Управління патрульної поліції в Тернопільській області, у зв'язку із невиконання відповідачем процесуальних обов'язків, - окремої ухвали.

Заслухавши в судових засіданнях пояснення позивача та представника відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відповідача, дослідивши матеріали, що містяться у справі, - суд встановив наступні обставини.

08.01.2019 року, ОСОБА_1 направив електронною поштою до Управління патрульної поліції в Тернопільській області заяву, в якій, посилаючись на положення п.5.1, п.5.3 Інструкції №100 та положень статті 1 та статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації", - просив надати йому для ознайомлення та копіювання відеозаписи з нагрудних камер (відеореєстраторів) працівників патрульної поліції:

- ОСОБА_3 та ОСОБА_2, екіпажу патруля №152, які 31.12.2018 року прибули на виклик за адресою: АДРЕСА_1;

- ОСОБА_4 та ОСОБА_5, екіпажу патруля №202, які 07.01.2019 року прибули на виклик на адресою: АДРЕСА_1.

Листом №Б-10/41/33/01-19 від 10.01.2019 року Управління патрульної поліції в Тернопільській області, відмовило у задоволенні заяви позивача, з посиланням на частини 1, 2 статті 14 Закону України "Про захист персональних даних". Додатково позивача проінформовано про те, що для ознайомлення з вищенаведеною інформацією, йому необхідно звернутись в УПП в Тернопільській області ДП за відповідною адресою.

15.01.2019 року ОСОБА_1 надіслав електронною поштою до Управління патрульної поліції в Тернопільській області заяву з назвою: "заява патрульній поліції надати відеозаписи 12 01 2019", в якій, посилаючись на п.5.1, п.5.3 Інструкції №100 та положень Закону України "Про доступ до публічної інформації", просив надати йому можливість ознайомлення та копіювання відеозаписів з нагрудних камер (відеоспостереження) працівників патрульної поліції ОСОБА_6 та ОСОБА_7, екіпажу патруля №303, які 12.01.2019 року близько 10:45 год. прибули на виклик за адресою: АДРЕСА_1.

Як встановлено в ході розгляду даної справи, та не заперечувалось представником відповідача, - вказана заява із назвою: "заява патрульній поліції надати відеозаписи 12 01 2019"- дійсно надійшла електронною поштою до відповідача, проте, в Управлінні патрульної поліції в Тернопільській області - зареєстрована не була та на дану заяву відповіді від Управління патрульної поліції в Тернопільській області позивач - не отримав.

Цього ж дня, 15.01.2019 року, позивачем, електронною поштою відповідачу направлено ще одну заяву з назвою: "заява патрульній поліції надати відеозаписи 14 01 2019 виправлено", в якій ОСОБА_1, посилаючись на п.5.1, п.5.3 Інструкції №100 та положень Закону України "Про доступ до публічної інформації", просив надати йому можливість ознайомлення та копіювання відеозапису з нагрудних камер (відеореєстраторів) працівників патрульної поліції ОСОБА_6 та ОСОБА_7, екіпажу патруля №303, які 14.01.2019 року близько 10:45 год. прибули на виклик за адресою: АДРЕСА_1.

На цю заяву позивач отримав відповідь, викладену у листі №Б-29/41/33/01-2019 від 22.01.2019 року, разом із переносним оптичним диском для збереження інформації для одноразового запису.

23.01.2019 року, ОСОБА_1 направив електронною поштою до Управління патрульної поліції в Тернопільській області заяву, в якій, посилаючись п.5.1, п.5.3 Інструкції №100 та положень Закону України "Про доступ до публічної інформації", просив надати для ознайомлення та копіювання відеозаписи, з нагрудних камер (відеореєстраторів) працівників патрульної поліції:

- ОСОБА_8 та ОСОБА_9, екіпажу патруля №101, які 21.01.2019 року близько 10:40 год. прибули за викликом за адресою: АДРЕСА_1;

- ОСОБА_10 та ОСОБА_11, екіпажу патруля №304, які 21.01.2019 року близько 11:30 год. прибули на виклик за адресою: АДРЕСА_1.

На вказану заяву Управлінням патрульної поліції в Тернопільській області направлено лист №Б-36/41/33/02-19 від 31.01.2019 року, яким відмовлено у задоволенні заяви позивача, з посиланням на частини 1,2 статті 14 Закону України "Про захист персональних даних". Додатково позивача проінформовано про те, що для ознайомлення з вищенаведеною інформацією, йому необхідно звернутись в УПП в Тернопільській області ДП за відповідною адресою.

28.01.2019 року позивач, направив електронною поштою Управлінню патрульної поліції в Тернопільській області ще одну заяву, в якій, посилаючись на п.5.1, п.5.3 Інструкції №100 та положень Закону України "Про доступ до публічної інформації", просив надати для ознайомлення та копіювання відеозаписи з нагрудних камер (відеореєстраторів) працівників патрульної поліції ОСОБА_12 та ОСОБА_13, екіпажу патруля №202, які 26.01.2019 року тричі прибували на виклики за адресою: АДРЕСА_1.

Однак, листом №Б-42/41/33/02-19 від 31.01.2019 року позивачу відмовлено у задоволенні вказаної заяви, з посиланням на частини 1,2 статті 14 Закону України "Про захист персональних даних". Додатково позивача проінформовано про те, що для ознайомлення з вищенаведеною інформацією, йому необхідно звернутись в УПП в Тернопільській області ДП за відповідною адресою.

Не погоджуючись із наданими йому відмовами та відсутністю будь-якої відповіді на одну із заяв від 15.01.2019 року, позивач звернувся до суд із даним позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 32 Конституції України, кожний громадянин має право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею.

Відповідно до статті 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Частиною 1 статті 5 Закону України "Про інформацію" передбачено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Згідно із частиною 2 статті 7 Закону України "Про інформацію" ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб'єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

При цьому, частиною 2 статті 11 Закону України "Про інформацію" передбачено, що кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України "Про доступ до публічної інформації" від 13 січня 2011 року №2939-VI (зі змінами та доповненнями).

Статтею 1 вказаного Закону надано визначення публічної інформації, згідно якого публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до статті 2 Закону України "Про доступ до публічної інформації", метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб'єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Тобто, положення вказаного закону регулюють, зокрема, правовідносини з приводу забезпечення отримання громадянами або іншими особами інформації, що створюється та виникає в процесі функціонування суб'єктів владних повноважень та виконання покладених на них завдань.

Статтею 3 Закону України "Про доступ до публічної інформації", встановлені гарантії забезпечення права на доступ до публічної інформації, згідно якої, право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема:

- обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом;

- визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє;

- юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Також, доступ до публічної інформації, відповідно до статті 4 цього Закону, здійснюється на принципах, зокрема, прозорості та відкритості діяльності суб'єктів владних повноважень; вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом.

Згідно з положеннями статті 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації", доступ до інформації забезпечується шляхом:

1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом;

2) надання інформації за запитами на інформацію.

Отже, доступ до публічної інформації, крім передбаченої цим Законом публічної інформації з обмеженим доступом, щодо якої існує спеціальний порядок її поширення, можливо за допомогою двох способів, а саме: отримання такої інформації з загальнодоступних встановлених законом джерел оприлюднення суб'єктами владних повноважень публічної інформації, або за результатами надання такої інформації - у відповідь на конкретне відповідне звернення особи.

Статтею 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі.

Статтею 23 Закону України "Про доступ до публічної інформації" забезпечено право запитувача інформації на оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації

Відповідно до частини 2 наведеної статті встановлено, що запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов'язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Частиною 3 цієї ж статті встановлено, що оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Вирішуючи дану справу та оцінюючи оскаржувані дії та бездіяльність відповідача, - суд виходить з того, що з матеріалів справи видно і обома сторонами, як позивачем, так і відповідачем, не заперечувалось того, що, звертаючись до Управління патрульної поліції в Тернопільській області, ОСОБА_1 керувався положеннями Закону України "Про доступ до публічної інформації", а всі його заяви, фактично, за свою суттю є і мали були розцінені як запити, подані до відповідача як до розпорядника публічної інформації, отриманої співробітниками патрульної поліції в ході їх службової діяльності шляхом здійснення відеофіксації відповідних подій на нагрудні камери (відеореєстратори).

Визначаючись щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Управління патрульної поліції в Тернопільській області щодо ненадання відповіді на звернення від 15.01.2019 року стосовно надання для ознайомлення та копіювання відеозаписів з нагрудних камер (відеореєстраторів) патрульних поліцейських щодо подій 12.01.2019 року, - суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що заява ОСОБА_1 з назвою: "заява патрульній поліції надати відеозаписи 12 01 2019" (щодо надання можливості ознайомлення та копіювання відеозаписів з нагрудних камер (відеоспостереження) працівників патрульної поліції ОСОБА_6 та ОСОБА_7, екіпажу патруля №303, які прибули на виклик за адресою: АДРЕСА_1 -12.01.2019 року) - дійсно надійшла електронною поштою до Управління патрульної поліції в Тернопільській області, проте - зареєстрована не була та на дану заяву відповіді від Управління патрульної поліції в Тернопільській області позивач - не отримав.

Як зазначено у відзиві на позовну заяву та підтримано у судовому засіданні представником,- реєстрацію вищезазначеної заяви не було здійснено у зв'язку з надходженням через деякий проміжок у той же день часу іншої заяви від позивача із іншою назвою: "заява патрульній поліції надати відеозаписи 14 01 2019 виправлено" (щодо надання можливості ознайомлення та копіювання відеозаписів з нагрудних камер (відеоспостереження) працівників патрульної поліції ОСОБА_6 та ОСОБА_7, екіпажу патруля №303, які прибули на виклик за адресою: АДРЕСА_1 -14.01.2019 року).

Також, згідно пояснень відповідача, 12.01.2019 року в складі екіпажу патруля №303 працівники патрульної поліції ОСОБА_6 та ОСОБА_7 близько 10:45 год. - не виїжджали на виклик за адресою: АДРЕСА_1, і вказані працівники управління не були задіяні до несення служби щодо опрацювання повідомлень, які надходили на гарячу лінію « 102» і в той день не були включені до складу розстановки сил та засобів роти 1 батальйону управління патрульної поліції в Тернопільській області з 08:00 до 20:00.

Натомість, те, що такий виїзд дійсно мав місце 14.01.2019 року, - відповідачем не заперечується.

При вирішенні питання про здійснення реєстрації обох заяв ОСОБА_1 від 15.01.2019 року, першу заяву (щодо подій 12.01.2019 року) було оцінено як помилково подану, і зареєстровано лише заяву, яка надійшла згодом (щодо подій 14.01.2019 року), оскільки, як вважає відповідач, в заяві від 15.01.2019 року з назвою "заява патрульній поліції надати відеозаписи 14 01 2019 виправлено" ОСОБА_1 просив відповідача надати йому ту ж інформацію, що і в заяві з назвою "заява патрульній поліції надати відеозаписи 12 01 2019", а саме: відеозаписів із нагрудних камер тих же працівників патрульної поліції, проте стосовно подій, які мали місце 14.01.2019 року.

Оцінюючи пояснення відповідача щодо нереєстрації заяви від 15.01.2019 року з назвою "заява патрульній поліції надати відеозаписи 12 01 2019" та ненадання на неї відповіді, - суд вважає, що у даному випадку відповідачем порушено права позивача на отримання запитуваної інформації, з огляду на наступні положення чинного законодавства.

Відповідно до статті 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Таким чином, обов'язок розпорядника інформації щодо надання відповіді на отриманий запит - має імперативний характер, незалежно від того, до яких висновків дійде суб'єкт владних повноважень чи інший розпорядник публічної інформації.

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України "Про доступ до публічної інформації" відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень: 1) ненадання відповіді на запит; 2) ненадання інформації на запит; 3) безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію; 4) неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону; 5) надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації; 6) несвоєчасне надання інформації; 7) необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом; 8) нездійснення реєстрації документів; 9) навмисне приховування або знищення інформації чи документів.

Стаття 16 Закону України "Про доступ до публічної інформації" (у редакції Закону України від 09.04.2015 року №319-VIII) визначає відповідальних осіб з питань доступу до публічної інформації.

Частиною 1 наведеної статті встановлено, що розпорядник інформації відповідає за визначення завдань та забезпечення діяльності структурного підрозділу або відповідальної особи з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації, відповідальних за опрацювання, систематизацію, аналіз та контроль щодо задоволення запиту на інформацію, надання консультацій під час оформлення запиту, а також за оприлюднення інформації, передбаченої цим Законом.

Суд звертає увагу на те, що чинним законодавством не передбачено можливості надання будь-якою особою, яка є працівником розпорядника інформації, оцінки запитуваній інформації при здійсненні реєстрації запитів на інформацію. Не передбачено також при реєстрації запитів і можливості здійснення неуповноваженою на те особою припущень чи допущення висновків щодо ідентичності чи однаковості змісту будь-яких запитів, які надійшли до розпорядника, навіть незважаючи на схожість інформації, яка в них запитувана.

Натомість оцінка будь-якої інформації по суті запитів, так само як і аналіз та встановлення наявності чи відсутності підстав для задоволення запитів на інформацію, - може бути надана лише уповноваженою на те особою розпорядника і лише під час підготовки відповіді на такий запит при розгляді цього запиту по суті.

Таким чином, враховуючи те, що в заяві від 12.01.2019 року з назвою "заява патрульній поліції надати відеозаписи 12 01 2019" ОСОБА_1 просив надати йому відеозаписи щодо подій 12.01.2015 року, а в заяві з назвою "заява патрульній поліції надати відеозаписи 14 01 2019 виправлено" - відеозаписи щодо подій 14.01.2015 року, - суд приходить до висновку, що, незважаючи на зазначення в них відомостей про тих же працівників патрульної поліції, номеру екіпажу патруля, часу події, - вказані заяви не можуть вважатись ідентичними запитами - ані за своєю назвою, ані за змістом, - і відповідач, не вправі був надавати оцінку цим заявам як запитам на інформацію - під час здійснення реєстрації запитів та до розгляду порушених у них питань по суті.

Відтак, відповідач в силу положень Закону України «Про доступ до публічної інформації» - зобов'язаний був зареєструвати обидві заяви позивача від 15.01.2019 року, та лише після надання оцінки запитуваній у них інформації, встановлення в ході їх розгляду відповідних фактів (відсутності відповідної події 12.01.2019 року) - надати позивачу відповіді та інформацію на вказані запити.

Однак, в порушення встановленого Законом обов'язку, відповідачем не було забезпечено здійснення реєстрації документа - запиту на інформацію від 15.01.2019 року (заяви ОСОБА_1 з назвою: "заява патрульній поліції надати відеозаписи 12 01 2019") та не надано на нього відповіді, що, фактично, призвело до порушення відповідачем вимог статей 20 та 23 Закону України "Про доступ до публічної інформації", а також законних прав позивача як фізичної особи на доступ до публічної інформації в частині отримання у встановленому законом порядку відповіді на запит.

Тому позовні вимоги в цій частині - підлягають задоволенню шляхом визнання протиправними дій (бездіяльності) відповідача щодо ненадання відповіді на звернення ОСОБА_1 від 15.01.2019 року щодо подій 12.01.2019 року та зобов'язання відповідача надати відповідь на вказаний запит.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправними дій Управління патрульної поліції в Тернопільській області щодо відмови у наданні можливості копіювати відеозаписи, з нагрудних камер (відеореєстраторів) патрульних поліцейських від 31.12.2018 року, 07.01.2019 року, 12.01.2019 року, 21.01.2019 року, 26.01.2019 року, 28.01.2019 року, з приводу ознайомлення з якими та отримання відповідних копій з яких ОСОБА_1 звертався до Управління патрульної поліції в Тернопільській області із заявами від 08.01.2019 року, 23.01.2019 року, 28.01.2019 року відповідно, то суд зазначає наступне.

Положеннями пункту 5.3 Розділу V Інструкції про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) працівниками патрульної поліції та доступ до відеозаписів з них, яку затверджено наказом Департаменту патрульної поліції НПУ від 03.02.2016 року № 100, на яку посилався позивач при направленні звернень до відповідача, було встановлено, що відеозаписи з нагрудних відеокамер (відеореєстрації) працівників патрульної поліції є доступними для ознайомлення громадськості у порядку та в спосіб, встановлені чинним законодавством України та цією Інструкцією.

Як вже було зазначено вище, судом встановлено, та не заперечувалось сторонами, - відповідач неодноразово надавав ОСОБА_1 відповіді на запити, в яких з посиланням на частини 1, 2 статті 14 Закону України "Про захист персональних даних" зазначав, що поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб'єкта персональних даних; поширення персональних даних без згоди суб'єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини; а також додатково інформував позивача про те, що для ознайомлення з вищенаведеною інформацією, йому необхідно звернутись в УПП в Тернопільській області ДП за відповідною адресою.

Відповіді такого змісту були надані:

- на заяву від 08.01.2019 року (щодо подій 31.12.2018 року і виїзду екіпажу патруля №152 у складі працівників патрульної поліції: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на виклик за адресою: АДРЕСА_1, та щодо подій 07.01.2019 року і виїзду екіпажу патруля №202 у складі: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на виклик за тією ж адресою) - відповідь за №Б-10/41/33/01-19 від 10.01.2019 року;

- на заяву від 23.01.2019 року (щодо подій 21.01.2019 року та виїзду на виклики за адресою: АДРЕСА_1 двох екіпажів патруля: №101 - у складі працівників патрульної поліції: ОСОБА_8 та ОСОБА_9, та №304 - у складі працівників патрульної поліції: ОСОБА_10 та ОСОБА_11) - відповідь за №Б-36/41/33/02-19 від 31.01.2019 року.

- на заяву від 28.01.2019 року (щодо подій 26.01.2019 року та трьох виїздів екіпажу патруля №202 у складі працівників патрульної поліції: ОСОБА_12 та ОСОБА_13 на виклики за адресою: АДРЕСА_1) - відповідь за №Б-42/41/33/02-19 від 31.01.2019 року.

Оцінюючи посилання відповідача як у наданих позивачу відмовах, так і в відзиві на позов, на частини 1 та 2 статті 14 Закону України «Про захист персональних даних», - суд приходить до висновку про те, що такі посилання не можуть бути визнані судом як достатні підстави для надання позивачу відмови в задоволенні інформації, запитуваної ним в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації», - з огляду на наступні положення цього ж Закону та інших норм чинного законодавства.

В статті 2 Закону України "Про захист персональних даних" надано визначення термінів, відповідно до яких у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні, зокрема:

- згода суб'єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди;

- знеособлення персональних даних - вилучення відомостей, які дають змогу прямо чи опосередковано ідентифікувати особу;

- обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем;

- одержувач - фізична чи юридична особа, якій надаються персональні дані, у тому числі третя особа;

- персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована;

- розпорядник персональних даних - фізична чи юридична особа, якій володільцем персональних даних або законом надано право обробляти ці дані від імені володільця;

- суб'єкт персональних даних - фізична особа, персональні дані якої обробляються;

- третя особа - будь-яка особа, за винятком суб'єкта персональних даних, володільця чи розпорядника персональних даних та Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, якій володільцем чи розпорядником персональних даних здійснюється передача персональних даних.

Відповідно до частин 1 та 4 статті 5 наведеного закону об'єктами захисту є персональні дані, які можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов'язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.

Законом може бути заборонено віднесення інших відомостей, що є персональними даними, до інформації з обмеженим доступом.

Як вже було зазначено вище, відповідно до статті 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація, яка відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, - є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1 статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Поряд з цим, частиною 2 статті 6 визначено критерії обмеження доступу до інформації, відповідно до яких обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до законупри дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Частиною 4 наведеної статті 6 встановлено, що інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо немає законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації, які існували раніше.

Статтею 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено вимоги щодо оформлення запитів на інформацію.

Відповідно до частини 1 наведеної статті запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Частинами 2-5 цієї ж статті встановлено, що запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Письмовий запит подається в довільній формі.

Запит на інформацію має містити: 1) ім'я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв'язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Відповідно до положень частини 1 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Тобто, наведеною нормою Закону встановлено виключні випадки надання відмови в задоволенні запиту на інформацію. При цьому, їх перелік - є вичерпним та розширеному і довільному тлумаченню - не підлягає.

Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Згідно з частиною 4 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» - у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім'я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.

Як було встановлено судом на підставі наявних у справі матеріалів та не спростовано відповідачем у ході розгляду справи, ОСОБА_1 до відповідача були подані саме запити, в яких позивач посилався на положення Інструкції про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних камер (відеореєстраторів) працівниками патрульної поліції та доступ до відеозаписів з них", затвердженої наказом Департаменту патрульної поліції від 03.02.2016 року №100 та статей 1 та 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" та просив надати інформацію, - яка стосується його безпосередньо, і до якої він має право доступу як суб'єкт персональних даних відповідно до пункту 3 частини 2 статті 8 Закону України "Про захист персональних даних".

При цьому, запитувана позивачем інформація - не належить до категорії тієї інформації, доступ до якої підлягає обмеженню та здійснюється відповідно до закону лише при дотриманні сукупності вимог, визначених частиною другої статті 6 цього Закону України "Про захист персональних даних".

Тобто, позивачем були подані запити на публічну інформацію, яка стосувалась його безпосередньо, - в розумінні статті 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації", а не запити на доступ до будь-яких персональних даних третіх осіб в розумінні Закону України "Про захист персональних даних".

Однак, як видно з отриманих позивачем відповідей, - відповідач не зазначив мотивованих підстав відмови в задоволенні запиту позивача на інформацію, як це передбачено частиною 4 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», обмежившись інформуванням позивача про те, що для ознайомлення з вищенаведеною інформацією, йому необхідно звернутись в Управління.

При цьому, відповідач, фактично, не надав позивачу і відповіді по суті запитів, не зазначив жодним чином про те, інтересів яких третіх осіб як суб'єктів персональних даних стосується запитувана позивачем інформація, та згоду яких необхідно отримати позивачеві, - пославшись лише на норми, які не можуть бути самостійними підставами для відмови в задоволенні запитів, поданих в порядку Закону України "Про доступ до публічної інформації", та взагалі не визначені у частині 1 статті 22 цього ж Закону серед переліку вичерпних підстав для надання відмови у задоволенні запиту.

Таким чином, в розумінні частини 2 статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації", відповідач, фактично, - взагалі відмовив позивачу у наданні публічної інформації.

Відповідно до п. 6.2 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 року №10 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації" з відмови у доступі до публічної інформації повинно вбачатися:

1) якому з перелічених у пункті 1 частини 2 статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" інтересів відповідає обмеження, а також чому обмеження доступу відповідає зазначеному інтересу (інтересам);

2) у чому конкретно полягає шкода правомірному інтересу (інтересам); яким є причинно-наслідковий зв'язок між наданням доступу та можливим настанням шкоди; чому ця шкода є істотною; яка ймовірність настання шкоди внаслідок надання доступу до інформації (пункт 2 частини 2 статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації");

3) чому шкода від надання інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявностіхоча б однієї зі згаданих трьох підстав "трискладового тесту" означає, що законних підстав для обмеження доступу до інформації немає, а відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Тому, якщо під час розгляду справи в суді буде з'ясовано, що відмовляючи у задоволенні запиту на інформацію розпорядник не застосовував "трискладового тесту" або застосував його лише частково, то це є підставою для визнання такої відмови розпорядника протиправною.

Частиною 7 статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" встановлено, що обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Враховуючи зміст заяв позивача та положення частини 7 статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації", обмеженому доступу підлягає інформація, а не відеозапис. Якщо відеозапис містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

З огляду на зазначене, поза увагою суду не можуть залишитись наступні положення чинного законодавства.

Відповідно до частини 3 статті 10-1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" публічнаінформація, що містить персональні дані фізичної особи, оприлюднюється та надається на запит у формі відкритих даних у разі додержання однієї з таких умов:

1) персональні дані знеособлені та захищені відповідно до Закону України "Про захист персональних даних";

2) фізичні особи (суб'єкти даних), персональні дані яких містяться в інформації у формі відкритих даних, надали свою згоду на поширення таких даних відповідно до Закону України "Про захист персональних даних";

3) надання чи оприлюднення такої інформації передбачено законом;

4) обмеження доступу до такої інформації (віднесення її до інформації з обмеженим доступом) заборонено законом.

Це означає, що якщо в носії інформації, який запитується, міститься інформація з обмеженим доступом, у відповідь на запит надається носій, з якого шляхом ретушування вилучено таку інформацію.

Вказана позиція відображена також і в пункті 9.3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року № 10 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації".

Суд також звертає увагу на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Співдружність матерів південної Чехії проти Чеської Республіки" від 10 липня 2006 року, яке в силу частини 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерело права, - відмова у відповіді на запит про ознайомлення з адміністративними документами, які є в розпорядженні органів влади і доступ до яких можна було отримати за умов, передбачених національним законодавством є втручанням у право заявника на отримання інформації, яке гарантується статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи принципи прав людини, зокрема, права на приватність, та практику Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема в рішенні (Peck v. the United Kingdom[4]; Sciacca v. Italy[5]), - суд приходить до висновку, що навіть у разі, якщо відповідач вважав за необхідне не надавати певні відомості, що містилися на відеозаписах, зокрема, дані про інших осіб, які присутні на відеозаписі, - він мав надати позивачу відповідні носії інформації, залишивши в повному обсязі інформацію, яка не підлягає захисту, та ретушувавши інформацію з обмеженим доступом у разі наявності такої на відеозаписах, здійснивши тим самим її деперсоніфікацію (закриття обличчя особи, інформації про прізвище, ім'я, зокрема, озвученої патрульними, серії та номери документів, що посвідчують особу, інші особливості особи, які дозволяють її ідентифікувати).

Таким чином, враховуючи положення статті 16 та частини 1 статті 24 Закону України "Про доступ до публічної інформації", яким встановлено відповідальність винних осіб та розпорядника інформації за порушення законодавства про доступ до публічної інформації (зокрема, у випадках ненадання відповіді на запит, ненадання інформації на запит, безпідставної відмови у задоволенні запиту на інформацію, надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації, несвоєчасного надання інформації; необґрунтованого віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом), у сукупності із іншими нормами законодавства, які мають бути прийняті до уваги під час розгляду даної справи, - суд приходить до переконання, до відповідачем порушено права позивача під час розгляду заяв від 08.01.2019 року, 23.01.2019 року, 28.01.2019 року та наданні немотивованих відповідей на ці заяви листами за №Б-10/41/33/01-19 від 10.01.2019 року, №Б-36/41/33/02-19 від 31.01.2019 року, №Б-42/41/33/02-19 від 31.01.2019 року, відповідно.

А тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Управління патрульної поліції в Тернопільській області щодо відмови у наданні можливості копіювати відеозаписи з нагрудних камер (відеореєстраторів) патрульних поліцейських від 31.12.2018 року та 07.01.2019 року, 21.01.2019 року, 26.01.2019 року, - підлягають задоволенню, із зобов'язанням відповідача надати ОСОБА_1 можливість копіювати відеозаписи з нагрудних камер (відеореєстраторів) патрульних поліцейських щодо подій, які мали місце: 31.12.2018 року та 07.01.2019 року, 21.01.2019 року, 26.01.2019 року.

В той же час, розглядаючи вимогу ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Управління патрульної поліції в Тернопільській області, щодо відмови позивачу у наданні можливості копіювати відеозаписи, з нагрудних камер (відеореєстраторів) патрульних поліцейських від 12.01.2019 року, яка, серед іншого, зазначена також в пункті першому позовних вимог, - суд звертає увагу на те, що як вже було зазначено вище, на відміну від інших запитів, - вказаний запит щодо подій 12.01.2019 року не був зареєстрований і відповідь на вказаний запит позивач не отримував.

При цьому, судом встановлено, що порушення відповідачем законних прав позивача як фізичної особи на доступ до публічної інформації, відбулось саме у формі ненадання у встановленому законом порядку будь-якої відповіді на запит через нездійснення його реєстрації.

Тобто, за існуючих обставин, справи судом було встановлено наявність підстав для обрання належного способу захисту порушених прав позивача, - шляхом визнання протиправними дій (бездіяльності) відповідача щодо нерозгляду у встановленому законом порядку звернення (запиту) ОСОБА_1 від 15.01.2019 року щодо подій 12.01.2019 року та зобов'язання надати відповідь на вказаний запит.

На даний час між позивачем та відповідачем - ще не виникли правовідносини, за наслідками розгляду яких суд міг ба надати правову оцінку діям відповідача (як суб'єкта владних повноважень, розпорядника публічної інформації) на предмет правомірності чи неправомірності відмови за наслідками розгляду такого запиту по суті заявленого в ньому питання, - оскільки розгляд звернення (запиту) ще не проведений та, відповідно, у суду немає підстав для визнання порушеними прав позивача у правовідносинах, які можуть виникнуть між сторонами лише після виконання/невиконання рішення суду в частині зобов'язання відповідача надати відповідь на заяву позивача від 15.01.2019 року щодо подій 12.01.2019 року.

Відтак, зважаючи на те що суд не вправі перебирати на себе компетенцію розпорядника публічної інформації щодо розгляду запиту (який на даний час не є зареєстрованим), встановлення наявності чи відсутності підстав для його задоволення чи для надання відмови за наслідками розгляду такого звернення, - без розгляду вказаного запиту по суті порушених в ньому питань в межах компетенції такого розпорядника, - суд приходить до переконання про неможливість задоволення позовної вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови позивачу у наданні можливості копіювати відеозаписи, з нагрудних камер (відеореєстраторів) патрульних поліцейських від 12.01.2019 року.

Поряд з цим, що стосується заявленої позивачем, серед іншого, в пункті першому позовних вимог, вимоги про визнання протиправними дій Управління патрульної поліції в Тернопільській області, щодо відмови позивачу у наданні можливості копіювати відеозаписи, з нагрудних камер (відеореєстраторів) патрульних поліцейських - з визначенням дати звернення від 28.01.2019 року,

В ході розгляду даної справи на підставі наявних матеріалів встановлено, що будь-яких звернень (запитів на інформацію) від позивача щодо подій, які мали місце 28.01.2019 року, - до відповідача не надходило. Матеріали справи таких звернень не містять, і позивач під час розгляду справи не посилався на те, що він звертався до відповідача з приводу отримання інформації щодо будь-яких подій, які мали місце 28.01.2019 року.

Таким чином, судом не встановлено обставин, які б дозволили прийти до висновку про наявність будь-яких правовідносин між позивачем та відповідачем, що виникли у зв'язку зі здійсненням позивачем запиту на інформацію щодо подій 28.01.2019 року, та, відповідно, не встановлено будь-яких порушень прав позивача з боку відповідача у зв'язку з відсутністю такого звернення.

Тому позовні вимоги про визнання протиправними дій Управління патрульної поліції в Тернопільській області, щодо відмови позивачу у наданні можливості копіювати відеозаписи, з нагрудних камер (відеореєстраторів) патрульних поліцейських та про зобов'язання надати таку можливість саме щодо подій, які відбулись 28.01.2019 року (дати, яка можливо, серед переліку інших дат звернення позивача із відповідними запитами, визначених у позовних вимогах, зазначена помилково), - не може бути задоволена.

Відповідно до частин 1 і 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, поряд з тим, що на суб'єкта владних повноважень, у випадку, якщо він є відповідачем в адміністративній справі, покладено обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, Кодексом адміністративного судочинства України на кожну сторону, в незалежності від того, чи є вона суб'єктом владних повноважень, покладено обов'язок щодо доведення обставин на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Таким чином, зважаючи на все вищевикладене в сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Водночас, щодо порушеного ОСОБА_1 у судовому засіданні питання про винесення окремої ухвали щодо Управління патрульної поліції в Тернопільській області, у зв'язку із невиконанням ним процесуальних обов'язків, - суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Поряд з цим, суд зазначає, що окрема ухвала є формою реагування суду на порушення норм права, причини та умови, що спричинили (зумовили) ці порушення, з метою їх усунення та запобігання таким порушенням у майбутньому. При цьому, суд має право, але не зобов'язаний постановляти окрему ухвалу.

Тобто, винесення окремої ухвали - є правом, а не обов'язком суду, і таке право може бути реалізоване судом у крайньому випадку.

На даний час існування підстав для необхідності винесення у цій справі відносно відповідача окремої ухвали - судом не встановлено.

Зважаючи на те, що позивач звільнений від сплати судового збору у встановленому законом порядку, - питання про розподіл судових витрат у даній справі - не вирішується.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Управління патрульної поліції в Тернопільській області щодо відмови ОСОБА_1 у наданні можливості копіювати відеозаписи з нагрудних камер (відеореєстраторів) патрульних поліцейських щодо подій, які мали місце: 31.12.2018 року та 07.01.2019 року, 21.01.2019 року, 26.01.2019 року, з приводу ознайомлення з якими та отримання відповідних копій з яких ОСОБА_1 звертався до Управління патрульної поліції в Тернопільській області із заявами від 08.01.2019 року, 23.01.2019 року, 28.01.2019 року відповідно.

3. Зобов'язати Управління патрульної поліції в Тернопільській області надати ОСОБА_1 можливість копіювати відеозаписи з нагрудних камер (відеореєстраторів) патрульних поліцейських щодо подій, які мали місце: 31.12.2018 року та 07.01.2019 року, 21.01.2019 року, 26.01.2019 року, з приводу ознайомлення з якими та отримання відповідних копій з яких ОСОБА_1 звертався до Управління патрульної поліції в Тернопільській області із заявами від 08.01.2019 року, 23.01.2019 року, 28.01.2019 року відповідно.

4. Визнати протиправними дії (бездіяльність) Управління патрульної поліції в Тернопільській області щодо ненадання відповіді на звернення ОСОБА_1 від 15.01.2019 року стосовно надання для ознайомлення та копіювання відеозаписів з нагрудних камер (відеореєстраторів) патрульних поліцейських щодо подій 12.01.2019 року.

5. Зобов'язати Управління патрульної поліції в Тернопільській області надати ОСОБА_1 відповідь на звернення від 15.01.2019 року стосовно надання для ознайомлення та копіювання відеозаписів з нагрудних камер (відеореєстраторів) патрульних поліцейських щодо подій 12.01.2019 року.

6. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Реквізити сторін:

- ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2, ІПН: НОМЕР_1);

- Управління патрульної поліції в Тернопільській області (вул. Котляревського, 24, м.Тернопіль, 46003).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 квітня 2019 року.

Головуючий суддя Хрущ В.Л.

Копія вірна:

Суддя Хрущ В.Л.