Справа № 200/2255/19-а
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2019-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року справа №200/2255/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді Казначеєва Е.Г., суддів Ястребової Л.В., Компанієць І.Д., секретаря судового засідання Кобець О.А., за участю представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2019 р. у справі № 200/2255/19-а (головуючий І інстанції Чучко В.М.) за позовом Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_2, третя особа Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія Нафтогаз України», Акціонерне товариство «Укртрансгаз» про визнання неправомірними дій, скасування постанов та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» (далі позивач, ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз») звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_2, третя особа Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія Нафтогаз України», Акціонерне товариство «Укртрансгаз», в якому просив:

-визнати неправомірними дій приватного виконавця ОСОБА_2 в частині винесення постанови від 24.01.2019 року про відкриття виконавчого провадження ВП №58194297 на виконання наказу господарського суду Донецької області від 09.07.2018 року у справі №905/2953/17;

-визнати неправомірними дій приватного виконавця ОСОБА_2 в частині винесення постанови від 24.01.2019 року про відкриття виконавчого провадження ВП №58196210 на виконання наказу господарського суду Донецької області від 04.01.2019 року у справі №905/1273/18;

-визнати неправомірними дій приватного виконавця ОСОБА_2 в частині винесення постанови від 24.01.2019 року про відкриття виконавчого провадження ВП №58193282 на виконання наказу господарського суду Донецької області від 13.02.2018 року у справі №905/2303/17;

-визнати неправомірними дій приватного виконавця ОСОБА_2 в частині винесення постанови від 20.04.2018 року про відкриття виконавчого провадження ВП №57989761 на виконання наказу господарського суду Донецької області від 20.04.2018 року у справі №905/2467/16;

-скасувати постанови приватного виконавця ОСОБА_2 про відкриття виконавчого провадження ВП №57989761 на виконання наказу господарського суду Донецької області від 20.04.2018 року у справі №905/2467/16;

-скасувати постанови приватного виконавця ОСОБА_2 від 24.01.2019 року про відкриття виконавчого провадження ВП №58194297 на виконання наказу господарського суду Донецької області від 09.07.2018 року у справі №905/2953/17;

-скасувати постанови приватного виконавця ОСОБА_2 від 24.01.2019 року про відкриття виконавчого провадження ВП №58196210 на виконання наказу господарського суду Донецької області від 04.01.2019 року у справі №905/1273/18;

-скасувати постанови приватного виконавця ОСОБА_2 від 24.01.2019 року про відкриття виконавчого провадження ВП №58193282 на виконання наказу господарського суду Донецької області від 13.02.2018 року у справі №905/2303/17;

-скасувати постанови приватного виконавця ОСОБА_2 від 24.01.2019 року про стягнення основної винагороди в сумі 1 920 292,80 грн. в рамках ВП №58194297 на виконання наказу господарського суду Донецької області від 09.07.2018 року у справі №905/2953/17;

-скасувати постанови приватного виконавця ОСОБА_2 від 24.01.2019 року про стягнення основної винагороди в сумі 2 194 558,54 грн. в рамках ВП №58193282 на виконання наказу господарського суду Донецької області від 13.02.2018 року у справі №905/2303/17;

-скасувати постанови приватного виконавця ОСОБА_2 від 24.01.2019 року про стягнення основної винагороди в сумі 26 902,23 грн. в рамках ВП №58196210 на виконання наказу господарського суду Донецької області від 04.01.2019 року у справі №905/1273/18;

-скасувати постанови приватного виконавця ОСОБА_2 від 24.01.2019 року про арешт коштів боржника від 02.01.2019 року ВП №57989761 на виконання наказу господарського суду Донецької області від 20.04.2018 року у справі №905/2467/16;

-скасувати постанови приватного виконавця ОСОБА_2 від 25.01.2019 року про арешт коштів боржника при виконанні зведеного виконавчого провадження ВП №58199485;

-скасувати постанови приватного виконавця ОСОБА_2 від 25.01.2019 року про арешт майна боржника при виконанні зведеного виконавчого провадження ВП №58199485;

-скасувати постанови приватного виконавця ОСОБА_2 від 04.02.2019 року про арешт коштів боржника вчинену при виконанні зведеного виконавчого провадження ВП №58199485 за якою накладено арешт на рахунки відокремлених структурних підрозділів Товариства;

-зобовязати приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_2 винести постанови про зняття арешту з рахунків ПАТ Донецькоблгаз та його структурних підрозділів, призначених для виплати заробітної плати та сплати податків.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2019 року відмовлено у відкритті провадження за вказаним позовом Публічного акціонерного товариства По газопостачанню та газифікації Донецькоблгаз до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_2, за участі: стягувача-1 публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, стягувача-2 - акціонерного товариства Укртрансгаз, про визнання неправомірними дій, скасування постанов та зобовязання вчинити певні дії.

Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду у суді першої інстанції. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що вищевказані питання повинні вирішуватись в порядку адміністративного судочинства, оскільки позов поданий у звязку з оскарженням дій приватного виконавця вчинених у рамках зведеного виконавчого провадження. Крім того, Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закон № 1404) встановлений спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат і на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Представник позивача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав.

Представник відповідача та представника третіх осіб у судове засідання не зявися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що дає суду право провести апеляційний перегляд справи у їх відсутність.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Позивач є боржником у виконавчих провадженнях №58194297, №58196210, №58193282 та №57989761, які об'єднані у виконавче провадження №58199485.

Позивач оскаржує рішення та дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва при виконанні ним виконавчих документів (наказів) про стягнення коштів на користь стягувачів: публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», та акціонерного товариства «Укртрансгаз», виданих господарським судом Донецької області, а саме постанов про відкриття виконавчого провадження, стягнення основної винагороди, арешт коштів боржника, арешт майна боржника.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції посилаючись на Постанову Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 №3 дійшов до висновку, що оскільки виконавчі провадження №58194297, №58196210, №58193282 та №57989761, відкриті на виконання наказів господарського суду Донецької області та зведені в одне провадження №58199485, тобто зведене виконавче провадження не містить рішень судів різних юрисдикцій, а позивач оскаржує рішення та дії приватного виконавця, вчинені на виконання наказів тільки господарського суду Донецької області, вирішення даного спору відноситься до юрисдикції господарського суду Донецької області в порядку господарського судочинства.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ст. 55 Конституції України та КАС України в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» у рішенні від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <...> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <...>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до вимог частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, насамперед цивільних, господарських та адміністративних, між собою. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими та іншими нормативно-правовими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Згідно норм Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень. (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси (ч. 1 ст. 5 КАС України).

Відповідно до п. 1 ,2 ч. 1 ст. 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у звязку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобовязує надавати такі послуги виключно субєкта владних повноважень, і спір виник у звязку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є субєктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у звязку із порушенням її прав у такому процесі з боку субєкта владних повноважень або іншої особи.

За змістом п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України, субєкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший субєкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За правилами пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб'єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 1404, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб'єкт оціночної діяльності - суб'єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені, за виконавчими документами про конфіскацію та знищення майна на підставі статей 176, 177 і 229 Кримінального кодексу України, статті 51-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (частина 1 статті 14 Закону № 1404).

Відповідно до статей 1-3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 року № 1403-VIII (далі - Закон № 1403), примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців. Правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Згідно зі статтею 7 Закону № 1403, державними виконавцями є керівники органів державної виконавчої служби, їхні заступники, головні державні виконавці, старші державні виконавці, державні виконавці органів державної виконавчої служби. Державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (стаття 339, частина 1 статті 340 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 1 статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

У частині 5 цієї ж статті передбачено, що адміністративні справи з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень, ухвалених місцевим загальним судом як адміністративним судом, розглядаються місцевим загальним судом як адміністративним судом, який видав виконавчий лист.

Зазначена норма є загальною і стосується усіх випадків оскарження рішень, дій чи бездіяльність ВДВС, крім тих, що передбачені прямо в окремому законі.

Спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, є чинний Закон № 1404-VIII.

Відповідно до частин 1 статті 74 Закону № 1404, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Аналіз правових норм, передбачених частиною першою статті 74 Закону № 1404, з урахуванням вимог статей 339, 340 ГПК України, дає підстави для висновку про те, що якщо скаргу подано на рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо виконання судового рішення, ухваленого за правилами господарського судочинства, таку скаргу розглядає відповідний господарський суд, який ухвалив таке рішення.

За змістом частини 2 статті 30 Закону № 1404 державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження на період проведення експертизи чи оцінки майна, виготовлення технічної документації на майно, реалізації майна боржника, час перебування виконавчого документа на виконанні в адміністрації підприємства, установи чи організації, фізичної особи, фізичної особи-підприємця, які здійснюють відрахування із заробітної плати (заробітку), пенсії та інших доходів боржника. Строк здійснення зведеного виконавчого провадження обчислюється з моменту приєднання до такого провадження останнього виконавчого документа.

Отже, при виконанні судових рішень діє правило існування одного виконавчого провадження про примусове виконання щодо одного боржника, незалежно від кількості судових рішень та юрисдикцій, у яких указані рішення, що підлягають примусовому виконанню, були ухвалені, та кількості стягувачів. Для виведення виконавчого документа зі зведеного виконавчого провадження вимагається наявність підстав для завершення виконавчого провадження, а таким правом наділений лише виконавець, який ухвалює відповідну постанову.

У зведеному виконавчому провадженні виконавець вчиняє виконавчі дії щодо виконання усіх судових рішень, незалежно від того, за правилами якої юрисдикції і якими судами вони ухвалені.

Закон України «Про виконавче провадження» не передбачає порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об'єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій.

Проте, сама наявність зведеного виконавчого провадження не свідчить про адміністративну юрисдикційність скарги на рішення, дії чи бездіяльність відділу державної виконавчої служби.

Визначальним критерієм для віднесення спору до адміністративної юрисдикції є наявність у зведеному виконавчому провадженні судових рішень, ухвалених за правилами різних юрисдикцій чи рішень інших (не судових) органів, якщо ці рішення підлягають примусовому виконанню.

Питання юрисдикційності справ за скаргами на дії державного виконавця вже було розглянуто Великою Палатою Верховного Суду, і з цього приводу зроблено висновок про те, що вказані справи мають розглядатися у порядку того судочинства, у якому ухвалені судові рішення, на виконання яких видано виконавчі документи, що підлягають примусовому виконанню. У порядку адміністративного судочинства розглядаються скарги на дії, бездіяльність та рішення державного виконавця у виконавчому провадженні, у якому, окрім виконавчих листів, виданих на виконання рішень, ухвалених за правилами цивільного судочинства, об'єднані рішення інших органів чи примусово виконуються судові рішення, ухвалені за правилами різних процесуальних законів. Зокрема, такі висновки містяться в постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року в справі № 14-19цс18, від 20 червня 2018 року в справі № 14-207цс18, від 12 вересня 2018 року в справі № 11-675апп18, і від 16 січня 2019 року у справі № 657/233/14-ц, від 6 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), від 12 вересня 2018 року справа № 906/530/17 (провадження №12-213гс18).

Отже, оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об'єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій, підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, судом першої інстанції вірно визначено юрисдикцію спору в частині оскарження дій та рішення приватного виконавця про відкриття виконавчих проваджень та арешт коштів і майна боржника, на виконання наказу господарського суду Донецької області, у зведеному виконавчому проваджені, оскільки як встановлено судом, оскаржуються дії приватного виконавця щодо виконання виконавчого листа, виданого на виконання рішення (наказу), ухваленого в порядку господарського судочинства. У матеріалах справи відсутні докази того, що у зведеному виконавчому провадженні об'єднано виконавчі документи, видані на виконання судових рішень, ухвалених за правилами різних юрисдикцій, чи містяться рішення інших органів, судами першої та апеляційної інстанцій таких обставин не встановлено.

Водночас частиною 2 статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З наведених норм права вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення основної винагороди, згідно з яким відповідний спір відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 та № 127/9870/16-ц

Таким чином, суд дійшов до висновку, що юрисдикційно спори про оскарження постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди відноситься до адміністративних судів.

Також суд звертає увагу на те, що відмовляючи у відкритті провадженні, суд першої інстанції посилався Постанову Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010р. №3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби», які стосуються застосування положень Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», в той час як спірні в межах цієї справи правовідносини виникли у відповідності до Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Зважаючи на викладене, суд дійшов до висновку, що зазначений спір в цій частині належить до юрисдикції адміністративних судів.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що суд першої інстанції безпідставно дійшов до висновку про відмову у відкритті провадження в частині позовних вимог про скасування постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди в рамках виконавчого провадження на виконання наказу господарського суду Донецької області, що є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції в цій частині з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Керуючись ст. 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2019 р. у справі № 200/2255/19-а задовольнити частково.

Скасувати ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2019 р. у справі № 200/2255/19-а в частині відмови у відкритті провадження за позовом Публічного акціонерного товариства По газопостачанню та газифікації Донецькоблгаз до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_2, за участі: стягувача-1 публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, стягувача-2 - акціонерного товариства Укртрансгаз, про: скасування постанови приватного виконавця ОСОБА_2 від 24.01.2019 року про стягнення основної винагороди в сумі 1 920 292,80 грн. в рамках ВП №58194297 на виконання наказу господарського суду Донецької області від 09.07.2018 року у справі №905/2953/17; скасування постанови приватного виконавця ОСОБА_2 від 24.01.2019 року про стягнення основної винагороди в сумі 2 194 558,54 грн. в рамках ВП №58193282 на виконання наказу господарського суду Донецької області від 13.02.2018 року у справі №905/2303/17; скасування постанови приватного виконавця ОСОБА_2 від 24.01.2019 року про стягнення основної винагороди в сумі 26 902,23 грн. в рамках ВП №58196210 на виконання наказу господарського суду Донецької області від 04.01.2019 року у справі №905/1273/18.

Направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду в цій частині.

В іншій частині ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2019 р. у справі № 200/2255/19-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового суду протягом тридцяти днів з дати складення повного судового рішення.

Повний текст складений та підписаний 23 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач: ОСОБА_3

Судді: І.Д. Компанієць

ОСОБА_4