Справа № 0740/806/18
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2019-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/2427/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Глушка І.В., Макарика В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної архітектурно-будівельної інспекції України третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання неправомірної відмови та зобов'язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 січня 2019 року (суддя першої інстанції Ващилін Р.О., м. Ужгород, повний текст складено 11.01.2019),

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області про визнання неправомірною відмови у проведенні перевірки та скасування реєстрації повідомлення про початок будівельних робіт від 19.07.2017 №ЗК 00 та декларації про готовність до експлуатації об'єкта від 09.10.2017 №ЗК 80 за заявою ОСОБА_1 від 01.03.2018, зобовязання провести позапланову перевірку, в тому числі, з виїздом за місцезнаходженням житлового будинку: Мукачівський район, село Лісарня, 27а, за фактом звернення про порушення ОСОБА_2 вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, в тому числі, щодо достовірності даних, наведених у повідомленні про початок виконання будівельних робіт та декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 4 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Із таким судовим рішенням не погодився позивач та подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення та постановити нове - про задоволення позову. Обґрунтовуючи незгоду, апелянт зокрема, зауважив, що подав до відповідача заяву про порушення третьою особою норм чинного законодавства при поданні повідомлення про початок будівництва та декларації про готовність об'єкта до експлуатації, проте у проведенні такої було безпідставно відмовлено. Апелянт вказав, що він являється власником будинку, а третя особа подала до інспекції неправдиві дані щодо часу забудови, замовника будівництва та площі будинку. Матеріали справи містять достатньо доказів того, що фактично забудовником був ОСОБА_3, який продав позивачу будинок.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу та дав пояснення, аналогічні викладеним у ній доводам.

Відповідач та третя особа подали відзиви на апеляційну скаргу, в яких зазначили про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

У судовому засіданні представник третьої особи заперечив щодо задоволення апеляційної скарги та пояснив, що відповідач діяв правомірно, а правових підстав вважати забудовником ОСОБА_3 немає. Доводи апеляційної скарги вважає безпідставними.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області (далі - Управління ДАБІ у Закарпатській області) із заявою про скасування реєстрації повідомлення про початок будівництва та декларації про готовність об'єкта до експлуатації, в якій просив:

1) провести позапланову перевірку, в тому числі з виїздом за місцезнаходженням житлового будинку: Мукачівський район, село Лісарня, 27а;

2) скасувати право на початок виконання будівельних робіт, набуте на підставі повідомлення ОСОБА_2 про початок будівельних робіт від 19.07.2017 №ЗК00;

3) скасувати реєстрацію декларації ОСОБА_2 про готовність до експлуатації об'єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта від 09.10.2017 №ЗК80 (т. 1 а.с. 44 - 46).

Подану заяву обґрунтовував тим, що він на підставі договору купівлі-продажу від 04.09.2017 придбав у ОСОБА_3 будинок площею 145,4 кв.м. за адресою: с. Лісарня, 27а та зареєстрував право власності на такий в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.09.2017. Проте, станом на день звернення колишня дружина власника ОСОБА_2 шляхом обману та внесення недостовірних відомостей у офіційні документи зареєструвала в Управлінні ДАБІ у Закарпатській області повідомлення про початок будівельних робіт від 19.07.2017 №ЗК00 та декларацію про готовність до експлуатації об'єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта від 09.10.2017 №ЗК80.

Листом від 05.03.2018 Управлінні ДАБІ у Закарпатській області повідомило позивача, що згідно з вимогами п. 2 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю такий здійснюється за дотриманням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, проектної документації, будівельних норм, стандартів і правил, положень містобудівної документації всіх рівнів, вихідних даних для проектування об'єктів містобудування, технічних умов, інших нормативних документів під час виконання підготовчих і будівельних робіт. Проте зі змісту поданої заяви факту виконання на час звернення підготовчих або будівельних робіт будь-якими фізичними чи юридичними особами, які є безумовною підставою для проведення перевірки, не зазначено. Тому правові підстави для здійснення держархбудконтролю відсутні. Окрім того, зазначено, що Управління ДАБІ у Закарпатській області не наділене повноваженнями щодо здійснення заходів державного архітектурно-будівельного контролю щодо об'єктів завершених будівництвом та зданих в експлуатацію, а також об'єктів, на які в установленому порядку зареєстровано право власності (т. 1 а.с. 47 - 49).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про законність дій відповідача з таких підстав.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 41 Закону № № 3038-VI державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.

Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначеної норми закону Кабінет Міністрів України постановою від 23 травня 2011 року № 553 затвердив Порядок здійснення державного архітектурно-будівельного контролю (далі - Порядок № 553), який визначає процедуру здійснення заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.

Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється у порядку проведення планових та позапланових перевірок за територіальним принципом (пункт 5 Порядку № 553).

Відповідно до пункту 6 Порядку № 553 плановою перевіркою вважається перевірка, що передбачена планом роботи органу державного архітектурно-будівельного контролю, який затверджується керівником відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю.

Позаплановою перевіркою вважається перевірка, яка не передбачена планом роботи органу державного архітектурно-будівельного контролю (пункт 7 Порядку № 553).

При цьому, вказаний пункт Порядку також визначає перелік підстав для проведення позапланової перевірки, який є вичерпним та не підлягає розширеному тлумаченню. Зокрема, це:

подання суб'єктом містобудування письмової заяви про проведення перевірки об'єкта будівництва або будівельної продукції за його бажанням;

необхідність проведення перевірки достовірності даних, наведених у повідомленні та декларації про початок виконання підготовчих робіт, повідомленні та декларації про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність об'єкта до експлуатації, протягом трьох місяців з дня подання зазначених документів;

виявлення факту самочинного будівництва об'єкта;

перевірка виконання суб'єктом містобудівної діяльності вимог приписів органів державного архітектурно-будівельного контролю;

вимога Держархбудінспекції про проведення перевірки;

звернення фізичних чи юридичних осіб про порушення суб'єктом містобудування вимог містобудівного законодавства;

вимога правоохоронних органів про проведення перевірки.

Згідно положень зазначених статті 41 Закону № 3038-VI та Порядку № 553 для усунення можливості зловживання правом на перевірки, сукупність заходів, які здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю за додержанням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил можуть здійснюватися лише під час виконання відповідними суб'єктами підготовчих та будівельних робіт.

Тобто за загальним правилом такі перевірки можливі щодо тих об'єктів, які знаходяться в процесі будівництва.

Така правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі 465/1461/16-а.

Статтею 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до I - III категорій складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.

Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта є дата реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації або видачі сертифіката.

Замовник відповідно до закону несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації про готовність об'єкта до експлуатації, та за експлуатацію об'єкта без зареєстрованої декларації або сертифіката.

Отже, оскільки обєкт, щодо якого позивач просить здійснити перевірку, вже закінчений будівництвом, була зареєстрована декларація про готовність обєкта до експлуатації, що не заперечується самим позивачем, з огляду на вимоги законодавчих актів, що регулюють спірні правовідносини, враховуючи мотиви, якими позивач обґрунтовує звернення до Управління ДАБІ у Закарпатській області від 01.03.2018, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у відповідача були відсутні повноваження для проведення перевірки з підстав, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 41 Закону.

Апеляційний суд також зазначає, що п. 2 ч. 1 ст. 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» уповноваженому органу державного архітектурно-будівельного контролю надано також право на проведення позапланової перевірки у разі необхідності проведення перевірки достовірності даних, наведених у повідомленні про початок виконання підготовчих робіт, повідомленні про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Однак для забезпечення стабільності та правової визначеності відносин у сфері містобудування строк, протягом якого суб'єкт владних повноважень може провести позапланову перевірку з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 41 Закону, обмежено періодом протягом трьох місяців з дня подання зазначених документів.

З матеріалів справи вбачається, що повідомлення про початок виконання будівельних робіт №ЗК00 щодо житлового будинку за адресою: в селі Лісарня, 27а 1 зареєстроване 19 липня 2017 року (т. 1 а.с. 16 ), Декларація про готовність до експлуатації об'єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта від 09.10.2017 №ЗК80, зареєстрована Управлінням ДАБІ у Закарпатській області 09 жовтня 2010 року (т. 1 а.с. 19), а із заявою про скасування такої та проведення перевірки у зв'язку з поданням недостовірних відомостей позивач звернувся до Управління ДАБІ у Закарпатській області лише 01 березня 2018 року, тобто після спливу тримісячного строку, наданого законом для здійснення перевірки відомостей, вказаних у декларації.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність у відповідача правових підстав для проведення позапланової перевірки на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 Закону.

Аналіз норм Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів свідчить про те, що здійснюючи реєстрацію декларації про готовність об'єкта до експлуатації орган державного архітектурно-будівельного контролю перевіряє лише повноту зазначених у ній даних, а відповідальність за достовірність таких даних несе замовник будівництва.

Виявлення органом державного архітектурно-будівельного контролю фактів зазначення замовником будівництва в зареєстрованій декларації про готовність об'єкта до експлуатації недостовірних даних, внаслідок чого є підстави вважати такий об'єкт самочинно збудованим, тягне за собою обов'язкове скасування здійсненої реєстрації такої декларації.

Аналогічні вимоги передбачені і щодо повідомлення про початок будівельних робіт.

Разом з тим, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про відсутність у заяві позивача від 1 березня 2018 року достовірних даних про зазначення третьою особою у повідомленні про початок будівництва та декларації про готовність обєкта до експлуатації, адже згідно даних Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, відсутня інформація щодо подання декларацій щодо будівництва будинку в селі Лісарня, 27 а, замовником у яких виступав би ОСОБА_3

Отже, у відповідача були відсутні підстави для задоволення заяви ОСОБА_1

Як вбачається з доводів позивача, фактично спір стосується права власності на обєкт нерухомого майна, що знаходиться поза межами компетенції відповідача.

Європейський суд неодноразово зазначав, що національне право має передбачати засіб правового захисту від свавільного втручання державних органів у права, гарантовані Конвенцією. Наділення виконавчих органів широкими дискреційними повноваженнями, які надають їм необмежену владу у питаннях, що зачіпають основоположні права, суперечитиме принципу верховенства права, одному з фундаментальних принципів, закріплених Конвенцією (див. Lupsa v. Romania № 10337/04, 8 червня 2006, п. 34). Відповідно, законом має бути визначений об'єм будь-яких дискреційних повноважень компетентних органів та порядок їх здійснення з достатньою ясністю, беручи до уваги законну мету певного заходу, щоб забезпечити особі адекватний захист від свавільного втручання (див. Volokhy v. Ukraine № 23543/02, 02 листопада 2006 року, п. 49; Al-Nashif v. Bulgaria № 50963/99,20 червня 2002, п. 119).

Також Європейський Суд з прав людини Рішенням у справі «Круслена» від 24 квітня 1990 року зазначає, що «закон, який надає дискреційне право, має визначати межі здійснення такого права, хоча докладні правила та умови мають міститися в нормах субстантивного права. Проте надання законом виконавчій владі, чи судді нічим не обмеженого дискреційного права, суперечило б принципові верховенства права. Отже, закон має досить чітко визначати межі будь-яких таких повноважень, наданих компетентним органам, а також спосіб їх застосування, щоб забезпечувати належний захист особистості від свавільного втручання».

Враховуючи викладене, оскільки у відповідача не було достатніх передбачених законом підстав для задоволення заяви позивача щодо здійснення перевірок третьої особи та скасування реєстрації поданих ОСОБА_2 повідомлення про початок будівництва та декларації про готовність до експлуатації, суд першої інстанції правомірно відмовив у позові.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, зазначено, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Зі змісту рішення Львівського окружного адміністративного суду зрозуміло мотиви, з яких суд дійшов висновку про порушення прав позивача на належний розгляд його звернення, а тому оскаржуване судове рішення є обґрунтованим і підстав для його скасування немає.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, при цьому судом були повно і всебічно з'ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Враховуючи, що апеляційний суд залишає в силі рішення суду першої інстанції, то в силу частини шостої статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 січня 2019 року у справі № 0740/806/18 - без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір за подання апеляційної скарги на користь Державного бюджету України в сумі 2114 (дві тисячі сто чотирнадцять) гривень 40 (сорок) копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_5
судді ОСОБА_6
ОСОБА_7
Повний текст постанови складено 19 квітня 2019 року.