Справа № 826/1844/17
Суддя: Губська Олена Анатоліївна
Дата ухвалення: 2019-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/1844/17 Суддя (судді) першої інстанції: Арсірій Р.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Губської О.А.

суддів: Парінова А.Б., Ключковича В.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року (прийняте в порядку письмового провадження) у справі за позовом ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України про визнання незаконною та скасування постанови, зобов'язання внести зміни до постанови,

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до суду з позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просив:

- визнати незаконною та скасувати постанову КМУ №718 від 19.10.2016 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців та осіб начальницького складу»;

- зобов'язати внести зміни до постанови КМУ від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» щодо збільшення посадових окладів військовослужбовцям і особам рядового і начальницького складу та деяких інших осіб не менше мінімальної заробітної плати, а також встановити надбавку за інтенсивність служби, яка розповсюджувалась не лише на керівний склад, а і на всіх військовослужбовців та осіб начальницького складу, які несуть службу понаднормовий час.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року та прийняти нову постанов у справі, якою визнати незаконною та скасувати постанову КМУ №718 від 19.10.2016 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців та осіб начальницького складу».

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що вказане рішення відповідача не відповідає Конституції України та є дискримінаційною по відношенню до решти військовослужбовців. Крім того апелянт посилається на порушення судом першої інстанції, на його думку, норм процесуального права, а саме: розгляд справи здійснювався без його присутності і з порушенням існуючих строків розгляду.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Сторони у судове засідання не з'явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Згідно з ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно ст. 308 КАС України справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу було визначене постановою КМУ від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова КМУ №1294), яка була чинна на дату звернення позивача до суду та втратила чинність згідно з постановою КМУ від 30.08.2017 №704, враховуючи зміни, внесені постановами КМУ від 27.12.2017 №1052 та від 21.02.2018 №103.

Пунктом 1 Постанови КМУ №1294 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Названою постановою КМУ визначено розмір надбавки, премії доплати, винагороди та порядок їх нарахування.

Постановою КМУ №718 від 19.10.2016 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців та осіб начальницького складу» (далі - Постанова КМУ №718) затверджено співвідношення між посадами окремих категорій військовослужбовців та осіб начальницького складу, які займають керівні посади, та групами оплати праці на посадах державної служби та встановлено умови грошового забезпечення даних осіб.

Так, пунктами 2- Постанови КМУ №718 встановлено, що військовослужбовцям та особам начальницького складу, зазначеним у пункті 1 цієї постанови, виплачується: надбавка за інтенсивність служби в розмірі до 100 відсотків посадового окладу; премія відповідно до їх особистого внеску в загальні результати роботи у межах коштів, передбачених у кошторисі на преміювання військовослужбовців та осіб начальницького складу відповідного органу; грошова допомога на оздоровлення під час надання щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення.

Грошове забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького складу, зазначених у пункті 1 цієї постанови, складається з посадового окладу, інших виплат, установлених цією постановою, а також окладу за військовим (спеціальним) званням і надбавки за вислугу років, установлених у розмірі та порядку, що визначаються законодавством для військовослужбовців.

Військовослужбовцям та особам начальницького складу, зазначеним у пункті 1 цієї постанови, може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення.

Рішення про виплату та конкретний розмір надбавки за інтенсивність служби, премії, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги на оздоровлення приймається в порядку, установленому керівником відповідного органу, в межах затвердженого фонду грошового забезпечення.

Таким чином, Постановою КМУ №718 було підвищено грошове забезпечення окремих категорій військовослужбовців та осіб начальницького складу.

Вважаючи вказану постанову Кабінету Міністрів України №718 від 19.10.2016 протиправною та такою, що не відповідає Конституції України, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуваний нормативно-правовий акт прийнято в межах повноважень Кабінету Міністрів України.

Надаючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції, доводам апеляційної скарги, виходячи з наявних у справі матеріалів, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Повноваження Кабінету Міністрів України регулюються статтею 116 Конституції України, згідно з якою Кабінет Міністрів України забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.

Статтею 117 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання. Акти Кабінету Міністрів України підписує Прем'єр-міністр України.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до частин 1, 4 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

На виконання зазначених повноважень Кабінетом Міністрів України було прийнято оскаржувану постанову від 19.10.2016 №718 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців та осіб начальницького складу».

Вважаючи вказану постанову Кабінету Міністрів України №718 від 19.10.2016 протиправною та такою, що не відповідає Конституції України, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Так, відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України здійснив офіційне тлумачення частини другої статті 55 Конституції України у рішеннях від 25.11.1997 № 6-зп, від 25.12.1997 № 9-зп, від 14.12.2011 № 19-рп/2011.

У рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що у своїх рішеннях він послідовно підкреслював значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

У цьому рішенні Конституційний Суд України також вказав, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

У справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова).

Конституційний Суд України дійшов висновку, що поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

Держава законами встановлює критерії, за якими право на доступ до суду не є абсолютним.

Обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

З огляду на зміст статей 2, 4, 5, 19 Кодексу адміністративного судочинства України задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права, свободи чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів.

Для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи дійсно особа має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушено відповідачем саме в спірних публічно-правових відносинах.

Відтак, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає начебто певні положення норм законодавства впливають на його правове становище.

Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо, позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб'єктів владних повноважень визначені у положеннях статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 264 КАС України правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України, постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт (частина друга статті 264 КАС України).

Відтак, процесуальний закон вимагає, щоб у позовній заяві про оскарження нормативно-правового акта позивач, з-поміж іншого, обґрунтував свою належність до суб'єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт. Таке ж правило має застосовуватись і до оскарження правових актів індивідуальної дії.

Наведене відповідає правовим позиціям викладеним в постанові Верховного Суду України від 7 лютого 2017 року у справі № 800/45/16 та постанові Верховного Суду від 11 травня 2018 року у справі справа №766/7172/17.

Як було зазначено вище, оскаржуваною постановою КМУ затверджено розміри окладів окремим керівним посадам військовослужбовців та осіб начальницького складу силових структур, яким грошове забезпечення визначалось, виходячи з посадових окладів, розрахованих з відсотків до посадового окладу Прем'єр-міністра України та інших виплат передбачених для керівників посад згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2005 № 510 «Про оплату праці керівних працівників державних органів» від 29.12.2006 № 1851 «Про грошове забезпечення деяких категорій військовослужбовців Збройних Сил, Національної гвардії» від 26.09.2007 № 1166 «Про грошове забезпечення деяких категорій військовослужбовців Державної спеціальної служби транспорту.

Тобто, вказана Постанова Кабінету Міністрів України стосується окремих категорій військовослужбовців та осіб начальницького складу.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено позивачем під час апеляційного розгляду справи, позивач не є особою, щодо якої застосовується оскаржуваний нормативно правовий акт, а також не є суб'єктом правовідносин у яких оскаржуваний нормативно-правовий акт застосовується.

Тобто, колегія суддів зазначає, що позивач не є суб'єктом правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано постанова Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 року №718.

Позивач не навів ані в своєму позові, ані в апеляційній скарзі обставин, які б підтверджували факт порушення постановою Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 року №718 його прав та охоронюваних законом інтересів.

Зазначені у апелянтом доводи з цього приводу фактично базуються на припущеннях, без посилання на реальні порушення таких прав чи інтересів.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.

Статтею 150 Конституції України визначено повноваження Конституційного Суду України, до яких, зокрема, належить вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) актів Президента України.

Згідно з частиною 1 статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» до повноважень Конституційного Суду України належить, зокрема, вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів ВРУ, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що вирішення питання про невідповідність постанови Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 року №718 Конституції України, віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідачем надано до матеріалів справи копії пояснювальної записки до проекту постанови КМУ «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців та осіб начальницького складу», довідки про погодження проекту постанови КМУ «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців та осіб начальницького складу», висновку Міністерства юстиції України результатами правової експертизи до проекту постанови КМУ «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців та осіб начальницького складу», висновку щодо відповідності положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини, протоколу узгодження пропозицій щодо проекту постанови КМУ «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців та осіб начальницького складу», довідки щодо відповідності зобов'язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС) проекту постанови КМУ «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців та осіб начальницького складу».

Як вбачається із пояснювальної записки до проекту постанови, проектом акту пропонується затвердити розміри окладів за окремими керівними посадами військовослужбовців та осіб начальницького складу силових структур, яким грошове забезпечення визначалось, виходячи з посадових окладів, розрахованих з відсотків до посадового окладу Прем'єр-міністра України та інших виплат передбачених для керівників посад згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2005 №510 «Про оплату праці керівних працівників державних органів» від 29.12.2006 №1851 «Про грошове забезпечення деяких категорій військовослужбовців Збройних Сил, Національної гвардії» від 26.09.2007 №1166 «Про грошове забезпечення деяких категорій військовослужбовців Державної спеціальної служби транспорту».

За результатами правової експертизи проекту оскаржуваної постанови Міністерством юстиції України складено висновок від 22.09.2016, відповідно до якого проект оскаржуваної постанови відповідає Конституції а також законодавству України.

Відповідно до довідки про погодження до проекту постанови, оскаржувана постанова погоджена із Міністерством фінансів України, Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, Міністерством інфраструктури України, Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, Службою зовнішньої розвідки, Службою спеціального зв'язку України.

Щодо посилань позивача на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме розгляду справи без його присутності, колегія суддів зазначає, що вони є безпідставними, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, а саме протоколу судового засідання від 02.03.2018 (а.с.82-83), позивач приймав участь в судовому засіданні в режимі відео конференції, відповідно до ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 лютого 2018 року. Під час вказаного судового засідання позивачу була надана можливість викласти зміст та підстави своїх позовних вимог, надати необхідні пояснення та заперечення на відзив відповідача. Також під час вказаного судового засідання з позивачем було узгоджено питання розгляду справи в порядку письмового провадження, проти чого позивач не заперечував.

З приводу доводів апелянта щодо інших порушень судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті рішення, колегія суддів зазначає, що у відповідності до ч.1 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. У вказаному випадку вказана обставина відсутня.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та дотриманні норм процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає.

Згідно з ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України про визнання незаконною та скасування постанови, зобов'язання внести зміни до постанови - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддяА.Б. Парінов

СуддяВ.Ю. Ключкович

Повне судове рішення складено 18.04.2019.