Справа № 2140/1471/18
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2019-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2019 р.м.ОдесаСправа № 2140/1471/18
Головуючий в 1 інстанції: Дубровна В.А.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А :

26 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій з урахуванням уточнення позовних вимог просив стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану основну відпустку в розмірі 5645,18 грн., заробітну плату (надбавку до посадового окладу за вислугу років), яка визначена після вирахування податків та інших обов`язкових платежів в розмірі 598,48 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 47 398,05 грн. та моральну шкоду в розмірі 30 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 працював на посаді провідного спеціаліста управління Херсонського об`єднаного міського військового комісаріату, з якої звільнений за власним бажанням. В день звільнення відповідач видав ОСОБА_1 трудову книжку, але остаточний розрахунок провів не в повному обсязі. Так, щодо недоплати компенсації за невикористану основну відпустку в розмірі 4 899,84 грн., то позивач вказує, що відповідачем невірно обраховано стаж роботи позивача, який дає право на щорічну основну відпустку, а саме, не враховано період проходження ним військової служби з 17.08.2015 р. по 05.10.2016 р., що стало підставою для виплати йому при звільнені компенсації тільки за 17 днів невикористаної відпустки. Проте, на думку позивача, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 82 КЗпП України при звільненні він мав право на компенсацію 52 днів невикористаної відпустки, а тому з урахуванням отриманої компенсації за 17 днів, просить стягнути з відповідача компенсацію за 34 дні невикористаної основної відпустки в сумі 4 899,84 грн. Щодо вимоги позивача про недоплату відповідачем заробітної плати у вигляді надбавки до посадового окладу за вислугу років, то позивач вважає, що в даному випадку, відповідно до п. 2 Порядку № 270 від 06.04.2016 р. він мав право на один день додаткової відпустки, починаючи з шостого року стажу державної служби, зі збільшенням на один календарний день за кожний наступний рік. Позивач вказує, що на момент прибуття на роботу до ІНФОРМАЦІЯ_1 за його підрахунком безперервний стаж державної служби складає 6 років 1 місяць 23 дні, до якого слід додати період його роботи у Херсонському обласному військовому комісаріаті з 25.03.2015 р. по 20.04.2017 р. (2 роки 27 днів), та період перебування його на військовій службі з 17.08.2015 р. по 05.10.2015 р. (1 рік 1 місяць 20 днів), що загалом становить 9 років 4 місяці 10 днів. Проте, відповідачем при здійснені з ним розрахунку не був врахований загальний трудовий стаж 9 років 4 місяці 10 днів, який надає йому право на отримання компенсації за два дні невикористаної додаткової відпустки. Крім того, у зв`язку з неправильним обчисленням стажу державної служби, а саме, без врахування періоду його військової служби 1 рік 1 місяць 20 днів, відповідач систематично не доплачував до посадового окладу позивача 3% від посадового окладу в якості надбавки за вислугу років, що становить 598,48 грн., у зв`язку з чим просить стягнути вказану суму з відповідача. Отже, вказані обставини свідчать про те, що на момент проведення розрахунку з позивачем при його звільнені, відповідачем не в повному обсязі здійснено розрахунок, що відповідно ст. 117 КЗпП України надає йому право стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку по дату винесення судового рішення виходячи з середньоденний заробітку позивача у розмірі 150,47 грн. Додатково позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 30 000 грн., посилаючись на тривалий характер протиправної бездіяльності відповідача, а також моральні страждання позивача та членів його сім`ї, пов`язані з отриманням позивачем грошового забезпечення не в повному обсязі.

Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи, що не погоджується з позицією позивача щодо наявності законних підстав щодо подвійного зарахування до стажу державної служби періоду перебування ОСОБА_1 на військовій службі, оскільки жодним нормативно-правовим актом не передбачена можливість кратного зарахування одного і того ж календарного періоду до стажу державної служби. Відповідач вказує, що на момент працевлаштування ОСОБА_1 на посаду спеціаліста управління Херсонського об`єднаного міського військового комісаріату його стаж державної служби становив 6 років 1 місяць 23 дні. Відпрацьований період у Херсонському ОВК становить: з 25.03.2015 по 16.08.2015 р. (4 місяці 22 дні), з 17.08.2015 р. по 05.10.2016 р. період проходження військової служби (1 рік 1 місяць 20 днів), з 07.10.2016 р. по 20.04.2017 р. (6 місяців 14 днів.) Таким чином, до стажу державної служби позивача був зарахований період проходження ним військової служби і його стаж державної служби за час перебування на посаді у Херсонському ОМВК, що в сукупності становить 2 роки 26 днів. Загальний стаж позивача станом на 20.04.2017 року становив 8 років 2 місяці 22 дні. Щодо компенсації за невикористану відпустку, то відповідач зазначає, що ч. 1 ст. 6 Закону України "Про відпустки" передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладання трудового договору. Враховуючи, що фактично відпрацьований позивачем період у відповідача становить 11 місяців 6 днів (без врахування періоду його військової служби), тому тривалість його щорічної відпустки була розрахована фактично пропорційно відпрацьованому часу і становила 28 днів, з яких 12 були використані позивачем. Інші 16 днів невикористаної відпустки були компенсовані йому при звільненні. При цьому, відповідач вказує, що ні КЗпП України, ні Законом України "Про відпустки" не передбачено можливості зарахування до стажу роботи, що дає право на отримання щорічної відпустки повної тривалості, періоду проходження особою військової служби. Отже, за весь період державної служби у Херсонському ОМВК позивачу повинно було надано 7 днів щорічної додаткової відпустки, з яких шість днів ним використано. Один день невикористаної додаткової відпустки повинен був компенсований позивачу при звільненні, що і було зроблено відповідачем. Крім того, відповідач вказує, що Закон України "Про державну службу", яким передбачено надання додаткової відпустки державним службовцям, набрав чинності з 01.05.2016 р., а тому вимога позивача щодо компенсації невикористаної ним додаткової відпустки на 2015 рік є необґрунтованою. Щодо вимог позивача про відшкодування йому моральної шкоди, то відповідач вважає необґрунтованими, оскільки відповідачем протиправних дій щодо ОСОБА_1 не вчинялося, жодних доказів на підтвердження моральних страждань позивачем не надано. Вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідач також вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки всі нараховані суми, щодо яких відсутній спір, були виплачені позивачу при звільненні, а вимоги щодо стягнення додаткових сум є необґрунтованими з огляду на викладені вище обставини.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача компенсацію за невикористану основну оплачувану відпустку в сумі 5 148,28 грн. з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів на користь держави та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.04.2017 року по 09.11.2018 року в розмірі 74 038,16 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та прийняти нову постанову про закриття провадження у справі. Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що позивачеві за період військової служби у 2016 році надавалась основна щорічна відпустка терміном 5 діб, а за іншу частину відпустки позивачеві виплачена компенсація за рахунок коштів Міноборони. Крім того, позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку заявлені з пропуском строку звернення до суду.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін в зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлені та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини.

25.03.2015 р. наказом Міністерства оборони України № 36 ОСОБА_1 прийнято на роботу та призначено з 25.03.2015 р. за конкурсом на посаду провідного спеціаліста управління Херсонського об`єднаного міського військового комісаріату.

27.04.2015 р. наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 № 54 державному службовцю ЗСУ ОСОБА_1 , провідному спеціалісту управління Херсонського об`єднаного міського військового комісаріату присвоєно 15 ранг державного службовця.

14.08.2015 р. наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 № 102 увільнено від виконання функціональних обов`язків на час несення служби у зв`язку із мобілізацією на особливий період, на строк до закінчення особливого періоду, або до дня фактичної демобілізації, із збереженням займаної посади та середньої заробітної плати з 16.08.2015 року, державного службовця ЗСУ ОСОБА_1 , провідного спеціаліста Херсонського об`єднаного міського військового комісаріату.

04.02.2016 р. наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 04.02.2016 р. № 26 солдата ОСОБА_1 з 04.02.2016 р. зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення, вважаючи таким, що справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

30.09.2016 р. наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 № 337 "Про встановлення рангів та надбавки за ранг, державним службовцям районних (міських) військових комісаріатів Херсонської області" ОСОБА_1 встановлено з 01.05.2016 р. 9-й ранг державного службовця та надбавку за ранг державного службовця у розмірі 200 грн.

05.10.2016 р. наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 № 248 солдата ОСОБА_1 з 05.10.2016 р. виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Херсонського об`єднаного міського військового комісаріату м. Херсон.

07.10.2016 р. військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_1 видано наказ № 153 (по особовому складу), яким у зв`язку із завершенням військової служби за призовом під час мобілізації, державного службовця ЗСУ ОСОБА_1 , провідного спеціаліста управління Херсонського об`єднаного міського військового комісаріату вважати таким, що прибув та приступив до виконання службових обов`язків.

08.11.2016 р. позивач звернувся до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 з заявою, якою просив надати повну щорічну основну оплачувану відпустку за 2015 рік в порядку, визначеному законом, зазначивши, що відповідно до ст. 82 КЗпП України та ст. 9 Закону України "Про відпустки" до стажу його роботи, який надає йому право на щорічну основну відпустку, повинен бути включений період проходження ним військової служби, коли за ним зберігалося місце роботи та заробітна плата.

06.12.2016 р. листом - відповіддю № 4760 ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомив позивача про те, що ст. 9 Закону України "Про відпустки" не передбачає для зарахування до стажу роботи, що дає право на основну щорічну відпустку за основним місцем роботи, такої підстави, як перебування особи на військовій службі за мобілізацією та фактичне невиконання нею своїх посадових обов`язків, зазначивши додатково, що під час проходження військової служби у військовій частині - польова пошта НОМЕР_1 , ОСОБА_1 надавалася чергова відпустка терміном 5 діб, за іншу частину невикористаної чергової відпустки була виплачена грошова компенсація.

27.02.2017 р. позивач звернувся до військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_2 з заявою про надання відомостей щодо нарахування йому надбавки за вислугу років на державній службі, а саме: розмір надбавки за вислугу років, кількість календарних років стажу державної служби, відповідно до якої відбувається нарахування та виплата надбавки за вислугу років; чи зараховано до стажу державної служби період з 17.08.2015 р. по 05.10.2016 р.

10.03.2017 р. листом - відповіддю № 5/1091 військовий комісар Херсонського обласного військового комісаріату повідомив позивача про те, що у період з 16.08.2015 р. по 05.10.2016 р. за ним зберігалась посада та середня заробітна плата, відповідно до ст. 119 КЗпП України цей період зараховано до стажу державної служби та до надбавки за вислугу років і становить 1 рік 1 місяць 20 днів. Таким чином, станом на 01.03.2017 р. стаж державної служби позивача та стаж для виплати надбавки за вислугу років становить 08 років 01 місяць 02 дні.

19.04.2017 р. ОСОБА_1 звернувся до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 з заявою про здійснення перерахунку щодо обчислення стажу державної служби відповідно до вимог чинного законодавства та здійснити виплату усіх належних йому коштів (в тому числі компенсацію за невикористані дні основних та додаткових відпусток за 2015-2017 роки, оскільки вважає, що до стажу його державної служби має бути зарахований: період проходження служби в УДДУ ПВП у Херсонській області з 01.07.2006 р. по 10.05.2007 р.; період проходження служби в податковій міліції з 14.05.2007 по 28.08.2012; період перебування на посаді провідного спеціаліста Херсонського об`єднаного міського військового комісаріату з 25.03.2015 р. по 20.04.2017 р.; період проходження військової служби з ЗСУ з 17.08.2015 р. по 05.10.2017 р. Таким чином, загальний стаж державної служби станом на 20.04.2018 р. повинен складати 9 років 8 місяців 22 дні.

Відповідь на вказану заяву ОСОБА_1 відповідач не надав.

20.04.2017 р. наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 № 55 державного службовця ЗСУ ОСОБА_1 , провідного спеціаліста управління ІНФОРМАЦІЯ_4 , звільнено за власним бажанням відповідно до п. 1 ст. 86 Закону України "Про державну службу". Цим же наказом визначено виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 17 календарних днів невикористаної відпустки.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що до загального стажу державного службовця ОСОБА_1 , що дає право на щорічну основну відпустку, має бути зарахований період його фактичної роботи на посаді провідного спеціаліста управління Херсонського об`єднаного міського військового комісаріату та період проходження ним військової служби з 16.08.2015 р. по 05.10.2016 р., а тому загальний період роботи позивача, який дає право на щорічну основну відпустку, повинен становити з 25.03.2015 р. (дати прийняття на роботу) по 20.04.2017 р. (дати звільнення). Крім того, враховуючи факт не виплати позивачу компенсації за невикористані 34 дні основної оплачуваної відпустки у розмірі 5 148,28 грн., суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України щодо стягнення на користь працівника середнього заробітку за весь період затримки розрахунку.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. Спірні правовідносини врегульовані Законом України "Про відпустки", Законом України "Про державну службу" та Кодексом законів про працю.

Правовий статус державного службовця до 01.05.2016 р. був визначений Законом України "Про державну службу" № 3723-ХІІ, а після 01.05.2016 р., у зв`язку із втратою чинності попереднього Закону - Законом України "Про державну службу" № 889-VIII.

Відповідно до п.4, п.5 ч.1 ст.7 Закону № 889 державний службовець, зокрема, має право на оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби та рангу; на відпустки, соціальне та пенсійне забезпечення відповідно до закону.

Згідно приписів ст.57 Закону № 899 державним службовцям надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено більш тривалої відпустки. Аналогічну тривалість відпустки визначала і ст.35 Закону № 3723.

Статтею 59 Закону № 889 встановлено, що щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.

Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України "Про відпустки" від 15.11.1996 р. № 504/96-ВР.

Згідно з ч.1 ст.6 Закону України "Про відпустки" щорічна основна відпустка надається працівникам за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Відповідно до ст. 9 Закону № 504/96-ВР до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховуються, серед іншого, 1) час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка; 2) час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу). Аналогічна норма міститься у ст.82 КЗпП.

Згідно зі ст.119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

З вищевикладеного вбачається, що проходження особою військової служби за призовом під час мобілізації або в особливий період в розумінні п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону № 504/96-ВР є часом, коли працівник фактично не працює, але за ним згідно з законодавством зберігається місце роботи (посада) та заробітна плата, а тому вказаний період зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку та після демобілізації працівник має право на таку відпустку.

Надання такої відпустки не пов`язано з відпусткою, яку надано працівнику, як військовослужбовцю, за місцем проходження військової служби.

Аналогічні роз`яснення надані позивачу Мінсоцполітикою 14.03.2017 року (а.с.34).

Враховуючи викладене судова колегія вважає вірним висновок суду першої інстанції, що до загального стажу державного службовця ОСОБА_1 , що дає право на щорічну основну відпустку, має бути зарахований період його фактичної роботи на посаді провідного спеціаліста управління Херсонського об`єднаного міського військового комісаріату та період проходження ним військової служби з 16.08.2015 р. по 05.10.2016 р., а тому загальний період роботи позивача, який дає право на щорічну основну відпустку, повинен становити з 25.03.2015 р. (дати прийняття на роботу) по 20.04.2017 р. (дати звільнення). Як вбачається з матеріалів справи, позивача прийнято на державну службу 25.03.2015 року, отже перша щорічна основна відпустка мала бути надана за робочий період з 25.03.2015 року по 24.03.2016 - 30 днів, наступна з 25.03.2016 року по 24.03.2017 року - 30 днів та з 25.04.2017 року по 20.04.2017 року - 2 дні (згідно розрахунку відповідача).

Загальна кількість днів щорічної основної відпустки позивача за відпрацьований час у Херсонському обласному військовому комісаріаті становила 62 дні.

Згідно наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 31.10.2016 року № 162 позивач використав 12 днів щорічної основної відпустки, а отже її невикористана частина на момент звільнення становила 50 днів.

Як вбачається з матеріалів справи, при звільненні ОСОБА_1 , відповідно до приписів ст.24 Закону № 504/96-ВР, компенсовано 17 днів невикористаної відпустки, з яких 16 днів - невикористаної основної відпустка і 1 день - невикористаної додаткової відпустки, у зв`язку з чим нараховано та виплачено 2 524,16 грн.

Отже, як вірно обраховано судом першої інстанції, відповідачем не виплачено компенсацію позивачу за 34 дні невикористаної основної відпустки, яка підлягала виплаті згідно норм чинного законодавства.

Судова колегія вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо застосування при розрахунку компенсації за невикористану щорічну основну відпустку позивачу приписи "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100.

Вірним є і розрахунок суми компенсації за невикористані 34 дні основної оплачуваної відпустки, яка підлягала виплаті позивачу при звільненні, а саме 5 148,28 грн. (151,42 грн. х 34 дн.).

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо стягнення на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану основну оплачувану відпустку в сумі 5 148,28 грн. з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів на користь держави. Правильним є і висновок суду щодо стягнення середнього заробітку з ІНФОРМАЦІЯ_1 за час затримки розрахунку при звільненні позивача, але на думку судової колегії, він має бути пропорційним розміру задоволеної частини позовних вимог, тобто меншим, ніж 74 038,16 грн.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні регулюється статтею 117 Кодексу законів про працю, відповідно до якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З наведеного вбачається, що за наявності спору про розмір розрахунку при звільненні виплата середнього заробітку здійснюється за весь час затримки в залежності та пропорційно від частини задоволених вимог працівника.

З матеріалів справи вбачається, що вперше позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив Херсонський обласний військомат виплатити заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, ще 25.05.2017, що підтверджується ухвалою Херсонського міського суду у справі № 766/8757/17 (а.с.35). В подальшому в зв`язку із закриттям провадження у справі позивач звернувся із даним позовом до Херсонського окружного адміністративного суду.

Наведені обставини дають підстав для висновку, що між сторонами з 25.05.2017 існував спір про розмір належних надбавок до заробітку, та як наслідок, про розмір розрахунку при звільненні.

Позовна заява ОСОБА_2 задоволена частково та в процентному співвідношенні становить 82,46% (заявлена до стягнення компенсація за невикористану відпустку - 5 645,18 грн., надбавка за вислугу років - 598,48 грн.; задоволена судом лише вимога про стягнення компенсації за невикористану відпустку - 5148,28 грн., в решті - відмовлено).

Відтак, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має бути стягнутий у розмірі, пропорційно задоволеної частини позовних вимог.

Судом першої інстанції вірно визначена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 21.04.2017 по 09.11.2018 в розмірі 74 038,16 грн. Проте стягненню з Херсонського обласного військомату на користь позивача підлягає середній заробіток в розмірі 61 051,87 грн. (82,46% від 74 038,16 грн.).

Згідно ст. 317 КАС України підставами для зміни судового рішення суду першої інстанції є, зокрема невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позову, невірно застосував положення ст.117 КЗпП України та помилково стягнув середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в повному обсязі без врахування обставин частково задоволення спору про визначення розміру сум, які підлягають виплаті позивачу при звільненні. На вказані обставини посилався апелянт, зазначаючи про невірне застосування судом норм матеріального права.

В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, як таке, що прийняте з додержанням норм матеріального і процесуального права. Апеляційна скарга не містить правових підстав на спростування висновку суду в частині задоволення вимог щодо розрахунку сум компенсації за невикористану відпустку.

Судова колегія також зазначає щодо необґрунтованості доводів апеляційної скарги про закриття провадження у справі з огляду на відсутність на те законних підстав.

Оскільки рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 не є предметом апеляційного оскарження, відповідно до ч.1 ст.308 КАС України судова колегія не надає правової оцінки доводам суду в частині відмови у позові.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 315, 317, 320, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 - задовольнити частково.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2018 року змінити, зазначивши суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні яка підлягає стягненню з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 - 61 051,87 грн. (шістдесят одна тисяча п`ятдесят одна).

В решті рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко