Справа № 400/224/19
Суддя: Малих О.В.
Дата ухвалення: 2019-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 квітня 2019 р. Справа № 400/224/19
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Малих О.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1
до відповідача:Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2
про:визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ та абз. 3 п. 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницькою і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» за 17 календарних років вислуги;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги передбаченої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ та абз. 3 п. 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсія і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби за контрактом, особам начальницькою і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» за 17 календарних років вислуги;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести ОСОБА_1 виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ та абз. 3 п. 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» за 17 календарних років вислуги, з урахуванням виплачених сум, у розмірі 66 333,80 грн.;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови провести ОСОБА_1 перерахунок та виплатити індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України у Військовій частині НОМЕР_1 в період з 09.09.2015 року по 01.08.2018 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести ОСОБА_1 перерахунок та виплатити індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України у Військовій частині НОМЕР_1 в період з 09.09.2015 року по 01.08.2018 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести ОСОБА_1 перерахунку та виплати індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України у військовій частині НОМЕР_1 в період з 09.09.2015 року по 01.08.2018 року, врахувати базовий місяць 16.05.2014 року (дата призову на військову службу по мобілізації).

Ухвалою від 30.01.2019 року суд відкрив провадження у справі та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що після звільнення зі служби у Військовій частині НОМЕР_2 він мав право на виплату грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% щомісячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік. Але, отримані після звільнення кошти не являються одноразовою грошовою допомогою при звільненні з військової служби, передбаченою ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ (далі Закон України № 2011), оскільки вона виплачується не за рік, а за кожні 13 повних календарних років служби. У 2018 році Військовою частиною НОМЕР_1 грошова допомога при звільненні була виплачена позивачу лише за 4 календарних роки служби. Отже, відповідач повинен сплатити позивачу одноразову грошову допомогу (ОГВ) при звільненні за 17 календарних років вислуги.

Крім того, сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті. Проте, в порушення вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року № 1282-XII (далі Закон України № 1282) та п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 (далі Порядок № 1078), відповідач у період з 09.09.2015 року по 01.08.2018 року не здійснював індексацію грошового забезпечення та не виплачував належні йому суми.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому позов не визнав та просив суд відмовити в його задоволенні. В своєму відзиві відповідач зазначає, що Військова частина НОМЕР_1 була зобов`язана здійснити виплати одноразової грошової допомоги при звільненні позивача за період з моменту його останнього зарахування на службу, що й було виконано відповідачем. Військова частина НОМЕР_1 не має права здійснювати виплати за всі періоди служби позивача, починаючи з 1984 року.

Щодо вимог про виплату позивачу індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України у Військовій частині НОМЕР_1 в період з 09.09.2015 року по 01.08.2018 року, відповідач зазначив, що позивачу у грудні 2015 року виплачувалась додаткова премія у розмірі 1000,00 грн. Починаючи з 01.01.2016 року до моменту звільнення позивача з військової служби поріг приросту інфляції було перевищено лише один раз. Крім того, Департаментом фінансів Міністерства оборони України листом за № 248/3/9/12 від 04.01.2016 року були надані роз`яснення, відповідно до пункту 7 яких індексацію грошового забезпечення військовослужбовців слід не нараховувати до окремого розпорядження.

У відповіді на відзив позивач підтримав свої позовні вимоги та доводи, викладені у позові та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Суд розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

З`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази у їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд встановив наступне:

ОСОБА_1 проходив військову службу з 1984 року. Наказом командира Військової частини НОМЕР_3 від 02.03.1998 року № 41 позивача з 01.03.1998 року наказано вважати таким, який вибув в чергову відпустку за 1998 рік строком 5 діб з наступним звільненням в запас. З 06.03.1998 року позивача виключено із списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення.

Також, у пункті 3 зазначеного наказу про звільнення, наказано виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за грудень 1997 року, січень, лютий та 5 діб 1998 року, премію в розмірі 33,3% в повному розмірі за прослужені місяці, ОГВ за період служби з 01 січня 31 грудня 1997 року, в повному розмірі, згідно наказу МО № 531-1991 року, та за періоди з 02 січня по 05 березня 1998 року в повному розмірі, матеріальну допомогу на оздоровлення.

16.05.2014 року позивач був призваний на військову службу по мобілізації до Військової частини НОМЕР_4 та проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 з 09.09.2015 року по 01.08.2018 року.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 31.07.2018 року № 143-РС позивача звільнено з військової служби за пп. «й» (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжити військову службу під час особливого режиму) та виключено зі списків особового складу частини.

12.11.2018 року позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з заявою, в якій просив провести перерахунок та виплатити йому одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 2 ст. 15 Закону України № 2011 та абз. 3 п. 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомога особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (далі Постанова № 393) за 17 календарних років вислуги.

Листом від 20.12.2018 року № 24/5/1044 відповідач відмовив позивачу в задоволенні його заяви, у зв`язку з тим, що згідно наказу про звільнення позивача з військової частини НОМЕР_3 від 02.03.1998 року № 41, у якому вказано виплатити позивачу таку допомогу, він набув права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні. Також, при звільненні з Військової частини НОМЕР_1 позивачу для обчисленні суми одноразової грошової допомоги був визначений період з дати останнього зарахування по дату виключення, сума одноразової грошової допомоги становив 20410,40 грн.

Також, 19.11.2018 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з заявою, в якій просив провести йому перерахунок та виплатити індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України у військовій частині польова пошта НОМЕР_5 (Військова частина НОМЕР_1 ) в період з 09.09.2015 року по 01 08.2018 року.

Відповіді на зазначену заяву позивач не отримав.

Не погоджуючись з вищевказаним, ОСОБА_1 звернувся до суду з даною позовною заявою.

Приймаючи рішення у справі, суд виходить з наступного:

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 9 Закону України № 2011, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення військовослужбовців входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч. 3 ст.9 Закону України № 2011).

У відповідності до ч. 4 ст. 9 Закону України № 2011, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Позивач проходив військову службу у періоди з 30.10.1984 року по 06.03.1998 рік у Військовій частині НОМЕР_3 , та у періоди з 09.09.2015 року по 01.08.2018 року у Військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України № 2011 (чинного станом на момент звільнення позивача з Військової частини НОМЕР_3 ), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової служби, при звільненні з військової служби за вислугою строку служби, віком, станом здоров`я, у зв`язку зі скороченням штатів або з організаційними заходами в разі неможливості використання на службі виплачується грошова допомога у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно до витягу з Наказу командира Військової частини НОМЕР_3 від 02.03.1998 року № 41, позивачу наказано виплатити ОГВ за період служби з 01 січня 31 грудня 1997 року, в повному розмірі, згідно наказу МО № 531-1991 року, та за періоди з 02 січня по 05 березня 1998 року в повному розмірі, матеріальну допомогу на оздоровлення.

ОСОБА_1 зазначає, що зазначені виплати йому проведені не були, але з позовною заявою про сплату неотриманого ОГВ за періоди служби у Військовій частині НОМЕР_3 пред`являє до Військової частини НОМЕР_1 , яка не є правонаступником Військової частини НОМЕР_3 .

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України № 2011 (чинного на момент звільнення з Військової частини НОМЕР_1 ), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

У разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

Позивач повторно проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , яка після його звільнення провела виплату позивачу ОГВ відповідно до вимог чинних на момент звільнення норм Закону України № 2011. Зазначене позивачем не заперечується, при цьому не обгрунтовано причини пред`явлення позовних вимог щодо виплати ОГВ за 17 років служби саме до Військової частини НОМЕР_1 .

Враховуючи викладене, суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги за 17 календарних років вислуги, зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги за 17 календарних років вислуги, з урахуванням виплачених сум, у розмірі 66 333,80 грн.

Щодо вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо не виплати позивачу індексації та зобов`язання відповідача провести таку виплату, суд зазначає наступне:

Абзацом 2 ч. 4 ст. 9 Закону № 2011 встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 9 Закону № 2011 до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України № 1282, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін (ст. 4 Закону України № 1282).

Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 року № 2017-III визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі статтею 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Згідно з пунктом 11 Порядку № 1078 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка (у 2016 році 103 відсотка). Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Відповідно до п. 2 Порядку № 1078, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

За змістом п. 4 Порядку № 1078, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

Пунктом 5 Порядку № 1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації.

Згідно з п. 6 Порядку № 1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (вказана норма застосовується з 01.12.2015 року).

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. Суд звертає увагу, що, відповідно до вимог законодавства, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Нормами Закону України № 1282 та Порядку № 1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Пунктом 6 Порядку № 1078 безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації. В Законі йдеться про фінансові ресурси бюджетів всіх рівнів.

Як вбачається з відзиву відповідача, з січня 2016 року нарахування та виплата позивачу індексації грошового забезпечення ним не проводилась, а в грудні 2015 року позивачу була виплачена додаткова премія у розмірі 1000,00 грн.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України № 2011 премія відноситься до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що входять до складу грошового забезпечення військовослужбовця. Тобто, додаткова премія, виплачена позивачу, до індексації не відноситься.

Таким чином, відповідач не довів відсутність у період з 09.09.2015 року по 01.08.2018 року відповідних асигнувань для проведення індексації грошового забезпечення позивача та не надав суду доказів на підтвердження вжиття ним відповідних заходів для збільшення асигнувань (звернень до керівних органів тощо).

Суд також зазначає, що посилання відповідача на роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України, надані листом від 04.01.2016 року № 248/3/9/1/1150, відповідно до якого, індексація грошового забезпечення військовослужбовців не підлягає нарахуванню до окремого роз`яснення, та на складну фінансово-економічну ситуацію в державі як на підставу для невиплати індексації грошового забезпечення позивача, не можуть бути підтвердженням правомірності його дій.

Відсутність бюджетного фінансування для проведення індексації, на яку в своєму відзиві посилається представник відповідача, на обов`язок відповідача її нараховувати та виплачувати не впливає.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 року зазначено, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення).

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Таким чином, не нарахування та не виплата позивачу індексації грошового забезпечення за період з 09.09.2015 року по 01.08.2018 року є порушенням вимог Закону України № 1282 та Порядку № 1078 та порушує права позивача.

На підставі ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 19, 77, 241 246, 260 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
ВИРІШИВ:
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови провести ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 ) перерахунок та виплатити індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України у Військовій частині НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) в період з 09.09.2015 року по 01.08.2018 року

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) провести ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 ) перерахунок та виплатити індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у Збройних Силах України у Військовій частині НОМЕР_1 в період з 09.09.2015 року по 01.08.2018 року, врахувати базовий місяць 16.05.2014 року (дата призову на військову службу по мобілізації).

4. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 18.04.2019 року.

Суддя О.В. Малих