Справа № 620/723/19
Суддя: Тихоненко О.М.
Дата ухвалення: 2019-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(повне)
17 квітня 2019 року м. Чернігів Справа № 620/723/19

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Тихоненко О.М.,

за участю секретаря Якуш І.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення коштів,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 , відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2018 по 31.01.2019 в розмірі 78744,27 грн.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідачем при виключенні ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 22.08.2018 не було здійснено повного розрахунку, а саме позивачу не було виплачено грошове забезпечення за період з 27.06.2018 по 22.08.2018 та грошової компенсації за невикористані дні відпустки за 2015-2017 роки. Кошти були перераховані на картковий рахунок позивача лише 31.01.2019. Позивач вважає, що відповідно до положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України на його користь підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, який розраховується відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 за період з дати звільнення по дату фактичного розрахунку. Позивач наполягає на тому, що застосуванню підлягають саме норми Кодексу законів про працю України, оскільки в тому випадку, коли спеціальне законодавство з питань проходження військової служби жодним чином не регулює питання відповідальності роботодавця при неналежному виконанні ним встановленого законом порядку та строків виплати належної грошової суми при звільненні військовослужбовця застосуванню підлягають норми загального трудового законодавства.

14.03.2019 ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Вказаною ухвалою надано термін для подачі до суду відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечень.

02.04.2019 відповідач, у встановлений судом строк, надіслав до суду відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову та зазначив, що кошти, які перераховані на картковий рахунок позивача, не є заборгованістю відповідача перед ОСОБА_1 по заробітній платі. Зазначені кошти перераховані на виконання рішення суду про стягнення з в/ч НОМЕР_1 грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки терміном 110 діб за 2015, 2016, 2017 роки та грошового забезпечення за період з 27.06.2018 по 22.08.2018. Таким чином відповідач вважає, що затримки розрахунку при звільненні не відбулося. Крім того в/ч НОМЕР_1 зазначає, що оскільки позивач мав статус військовослужбовця, норми КЗпП України на нього не поширюються, як наслідок позов задоволенню не підлягає.

Позивачем 04.04.2019 подано відповідь на відзив, в якій вказані обставини, викладені в позові.

04.04.2019 ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові та відповіді на відзив.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав клопотання про відкладення розгляду справи, в зв`язку з відрядженням, однак вказане клопотання надійшло до суду після прийняття рішення (скорочене) по справі, а саме: 17.04.2019 о 15 год. 49 хв.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді начальника служби ракетно-артилерійського озброєння технічної частини НОМЕР_1 , відповідно до частини шостої статті 26 з урахуванням підпункту «і» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», звільнений з військової служби у запас за пунктом «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 22.08.2018 № 212 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та знятий з усіх видів забезпечення з 22.08.2018 (а.с.13).

Судом встановлено, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.10.2018 у справі № 2540/2812/18 зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні чергової відпустки терміном 110 діб за 2015, 2016, 2017 роки та грошове забезпечення за період з 27.06.2018 по 22.08.2018 включно.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду набрало законної сили 14.01.2019.

На виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду в/ч НОМЕР_1 31.01.2019 перераховано на картковий рахунок позивача у ПАТ КБ «Приватбанк» 70273,44 грн, про що свідчить виписка з банку (а.с.14).

Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі - Положення № 114), що визначає порядок проходження служби, а також права і обов`язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, до яких належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ та яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.

При цьому Положенням № 114 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення працівника з органів внутрішніх справ.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено з військової служби з 22.08.2018 у відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 22.08.2018 № 212, тоді як, фактичний розрахунок (виплату грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані дні відпустки) проведено 31.01.2019, оскільки відповідач закон розумів так, що грошове забезпечення позивачу виплачується саме в тому розмірі, в якому здійснено виплати при звільненні.

Однак з матеріалів справи вбачається, що позивач, вважаючи розрахунок неправильним, звертався до суду з позовом про визнання протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо не виключення ОСОБА_1 наказом по частині зі списків військової частини НОМЕР_1 у зв`язку із закінченням контракту; зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати, виплатити та розрахувати ОСОБА_1 повністю по грошовому забезпеченню, грошову компенсацію за невикористані дні відпустки за 2015, 2016, 2017, 2018 роки, кошти, використані у відрядженнях, матеріальну допомогу по вирішенню соціально-побутових питань за 2018 рік, а також виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 20.06.2018 по дату наказу військової частини НОМЕР_1 про виключення позивача зі списків частини у зв`язку із закінченням строку контракту; зобов`язання в/ч НОМЕР_1 виключити ОСОБА_1 наказом із списків військової частини НОМЕР_1 з повним розрахунком по всім видам забезпечення; стягнення з в/ч НОМЕР_1 моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав ОСОБА_1 в розмірі 15000 грн.

Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За такого правового врегулювання, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

При цьому стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Така позиція узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

За таких обставин суд вважає, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 27.06.2018 по справі №810/1543/17.

З огляду на зазначене суд вважає, що підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні, а тому позовні вимоги є безпідставними. Враховуючи наведене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2018 по 31.01.2019 в розмірі 78744,27 грн. необхідно відмовити.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що військовою частиною НОМЕР_1 доведено правомірність вчинених дій, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 168, 227, 241, 243, 244-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення коштів відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга, з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Повне судове рішення складено 23.04.2019.

Суддя О.М. Тихоненко