Справа № 752/19006/16-а
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2019-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 квітня 2019 року

м. Київ

справа №752/19006/16-а

адміністративне провадження №К/9901/17272/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мороз Л.Л.,

суддів: Гімона М.М., Бучик А.Ю.,

розглянувши у порядку попереднього розгляду у касаційній інстанції адміністративну справу № 752/19006/16-а

за позовом ОСОБА_2 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - Правобережне ОУ ПФУ) про визнання дій протиправними, скасування рішення суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити певні дії, зобов'язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - Говорухи Максима Миколайовича

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2017 року, ухвалену у складі колегії суддів: головуючого судді Мельничука В.П., суддів Лічевецького І.О., Мацедонської В.Е. -

ВСТАНОВИВ:

17 листопада 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Правобережного ОУ ПФУ від 27 жовтня 2016 року № 34025/05 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1789-ХІІ, Закон про прокуратуру 1991 року відповідно);

- зобов'язати Правобережне ОУ ПФУ призначити ОСОБА_2 пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ з дня звернення за її призначенням (24 жовтня 2016 року), зарахувавши строк роботи на прокурорсько-слідчих посадах в органах прокуратури - 18 років 11 місяців 13 днів, виходячи з розрахунку 90 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи, на підставі довідки від 07 вересня 2016 року № 18-1204 зп, виданої Генеральною прокуратурою України.

Позов ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що вважає рішення відповідача незаконним, безпідставним і таким, що порушує його право на пенсійне забезпечення, оскільки на день його працевлаштування на роботу в органи прокуратури діяв Закон №1789-ХІІ. Відповідно до статті 50-1 Закону (в редакції від 12 липня 2001 року) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

На день звернення до Правобережного ОУ ПФУ за призначенням пенсії за вислугу років він мав вислугу років 21 рік 17 днів, у тому числі на посадах прокурора - 18 років 11 місяців 13 днів.

Оскільки нормами Конституції України забороняється звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод та передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, вважає, що він набув право виходу на пенсію незалежно від віку по досягненню стажу роботи не менше 20 років, у тому числі на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років відповідно до Закону №1789-ХІІ (в редакції від 12 липня 2001 року), а збільшення відповідно до статті 86 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VІІ, Закон про прокуратуру 2014 року, відповідно) стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, з 20 років до 22 років 6 місяців є звуженням його прав, а Законом України від 02 березня 2015 року № 213- VIIІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон № 213- VIIІ) взагалі передбачено скасування раніше встановлених соціальних гарантій щодо права на пенсію за вислугу років. Отже положення обох законів (№1697-VІІ та №213- VIIІ) щодо звуження та скасування гарантованого йому права на пенсійне забезпечення за вислугу років є грубим порушенням принципів та положень Конституції України.

Голосіївський районний суд м. Києва постановою від 20 лютого 2017 року задовольнив позовні вимоги.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що позивач отримав право виходу на пенсію після набуття ним стажу роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, незалежно від віку. А збільшення статтею 86 Закону про прокуратуру 2014 року стажу роботи позивача, що дає йому право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12 липня 2001 року), з 20 років до 22 років 6 місяців, є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 15 червня 2017 року скасував рішення суду першої інстанції, ухвалив нове, яким відмовив у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що на час звернення позивача за призначенням пенсії за вислугу років (жовтень 2016 року), така вислуга у позивача складала 21 рік 17 днів, що не є достатнім для призначення пенсії відповідно до норм чинної на час виникнення спірних правовідносин редакції Закону про прокуратуру 2014 року (необхідно 23 роки).

30 червня 2017 року представник позивача - адвокат Говоруха М.М. звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просять скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2017 року, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2017 року - залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована, зокрема, тим, що в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мав і має законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20-річного стажу, які ґрунтувалися на нормах статті 50-1 Закону про прокуратуру 1991 року в редакції від 12 липня 2001 року і які біли звужені статтею 86 Закону про прокуратуру 2014 року.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 02 серпня 2017 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребував матеріали справи.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.

Пунктом 4 частини першої розділу VII Перехідних положень КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частини третя статті 3 КАС України).

Верховний Суд заслухав у попередньому судовому засіданні доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, та, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції - без змін, з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

У справі, яка розглядається, суди встановили, що в 1993 році позивач вступив до Східноукраїнського державного університету і в 1998 році закінчив повний курс навчання за спеціальністю «правознавство». 26 червня 1998 року позивачу присвоєно кваліфікацію юрист.

З копії трудової книжки позивача вбачається, що 13 листопада 1997 року він був призначений стажистом помічника прокурора Кам`янобрідського району м. Луганськ і з того часу працює на посадах слідчого та прокурора в органах прокуратури.

На день звернення за призначенням пенсії загальний стаж роботи позивача складає 23 роки 1 місяць 1 день, стаж за вислугу років складає 21 рік 17 днів, в тому числі на посадах прокурора - 18 років 11 місяців 13 днів.

24 жовтня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до Закону про прокуратуру 1991 року.

Розпорядженням від 27 жовтня 2016 року № 34025/05 відповідач відмовив позивачу в призначенні пенсії за вислугу років, посилаючись на пункт 5 Прикінцевих положень Закону № 213-VIII, яким передбачено скасування з 01 червня 2015 року норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія (щомісячне грошове утримання) призначається відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Крім того, відмова відповідача обумовлена відсутністю стажу, необхідного для призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 86 Закону про прокуратуру 2014 року.

Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На час звернення ОСОБА_2 за призначенням пенсії набрав чинності Закон № 1697-VII.

У зв'язку з набранням чинності зазначеним Законом втратили чинність положення статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.

У свою чергу, статтею 86 Закону №1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Так, відповідно до частини першої статті 86 Закону №1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Як встановлено судами, на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії загальна вислуга років позивача склала 21 рік 17 днів, з яких в органах прокуратури - 18 років 11 місяців 13 днів.

Враховуючи вказані положення статті 86 Закону №1697-VII, колегія суддів зазначає, що стаж роботи ОСОБА_2 на час його звернення до відповідача є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років згідно Закону №1697-VII.

Слід зазначити, що виходячи з дії законів в часі, на правовідносини, що виникли, має поширюватися дія Закону №1697-VII, а не положення статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, який втратив свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.

З доводів заявленого позову та касаційної скарги вбачається, що наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, позивач пов'язує з тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час його роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону №1697-VII, що призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України.

З такими доводами суд касаційної інстанції не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону з 26 липня 2001 року (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12 липня 2001 року) до 01 жовтня 2011 року (в редакції Закону № 3668 від 8 липня 2011 року), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 % від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 %, але не більше 90 % від суми місячного (чинного) заробітку.

Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26 липня 2001 року до 01 жовтня 2011 року мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

Таким чином, враховуючи положення статей 22, 58 Конституції України, можливо стверджувати про те, що у разі якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право раніше виникло).

За встановлених у цій справі обставинами, позивач у період часу з 26 липня 2001 року по 01 жовтня 2011 року, не мав необхідного стажу роботи для призначення пенсії, а отже у нього не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону про прокуратуру 1991 року (у вказаній редакції).

Оскільки, позивач не набув такого права, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2016 року в справі №33/6710/15-а, а також Верховним Судом у справах №372/2909/17, №211/3177/17 і підстав для відступу від неї не встановлено.

Колегія суддів зазначає, що за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні "Великода проти України" (№ 43331/12), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У рішенні по справі «Ейрі проти Ірландії» Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового (Airey v. Ireland № 6289/73). Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" (Kjartan Аsundsson v. Iceland № 60669/00). Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень..

З урахуванням наведеного, вірним є висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оцінюючи наведені сторонами аргументи, Верховний Суд виходить з такого, що всі аргументи скаржника, наведені в касаційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом апеляційної інстанції, та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не зазначено.

Як зазначено у частині четвертій статті 328 КАС України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судом апеляційної інстанції оскаржуваного рішення і погоджується з його висновками у справі, якими доводи скаржника відхилено.

Відповідно до статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - Говорухи Максима Миколайовича залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2017 року у справі № 752/19006/16-а - залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз

М.М. Гімон

А.Ю. Бучик ,

Судді Верховного Суду