Справа № 760/16551/18
Суддя: Усатова І. А.
Дата ухвалення: 2019-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/760/366/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2019 року м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Усатової І.А.,

при секретарі Мелешко О.С.,

розглянувши за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи адміністративний позов ОСОБА_1 до інспектора 2 роти 4 батальйону УПП у м. Києві старшого лейтенанта поліції Пахалюка Олександра Олександровича, третя особа: Управління патрульної поліції в м. Києві про визнання протиправними дії та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

22 червня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Солом'янського районного суду м. Києва з адміністративним позовом до інспектора 2 роти 4 батальйону 2 полку УПЛ ДПП у м. Києві старшого лейтенанта Пахалюка Олександра Олександровича, третя особа Управління патрульної поліції Національної поліції України в м. Києві, в якому просить: визнати протиправними дії інспектора 2 роти 4 батальйону 2 полку УПП ДПП у м. Києві, старшого лейтенанта Пахалюк Олександра Олександровича щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення серії БД №319072 від 06.06.2018 року відносно ОСОБА_1 та зобов'язати інспектора 2 роти 4 батальйону 2 полку УПП ДПП у м. Києві, старшого лейтенанта Пахалюк Олександра Олександровича вчинити дії з вилучення протоколу про адміністративне правопорушення серії БД №319072 від 06.06.2018 відносно ОСОБА_1 з усіх матеріалів та баз даних; та стягнути судові витрати з відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що: відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, порушено вимогу закону щодо строку складення протоколу про адміністративне правопорушення серії БД №319072 відносно позивача та складено протокол через 20 днів з моменту ДТП; без належних на те правових підстав протокол про адміністративне правопорушення серії БД №319072 відносно позивача був складний не на місці вчинення правопорушення; відповідачем перевищено свої повноваження та складено протокол про адміністративне правопорушення серії БД №319072 відносно позивача без належної на те компетенції, оскільки не є працівником підрозділу поліції, на підвідомчій території якого сталася пригода, жодної резолюції на уповноваження відповідача на складення протоколу також не має; умисно внесені завідомо неправдиві відомості до протоколу про адміністративне правопорушення серії БД №319072 відносно позивача щодо часу його складення, оскільки позивач в цей час перебував в іншому місці.

Також позивач посилався на те, що відповідачем умисно внесені завідомо неправдиві відомості до протоколу про адміністративне правопорушення серії БД №319072 відносно позивача щодо того, що позивач відмовився від підписання протоколу, бо позивач не викликався для складення протоколу; умисно внесені завідомо неправдиві відомості до протоколу про адміністративне правопорушення серії БД №319072 відносно позивача щодо того, що особу було встановлено на підставі документів; та відповідачем умисно не ознайомив позивача з протоколом про адміністративне правопорушення серії БД №319072 відносно позивача, чим серед іншого порушив основоположні права позивача на доступ до інформації.

На переконання позивача, дії відповідача щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення серії БД №319072 від 06.06.2018 є протиправними та порушують її конституційні права.

На підставі Положення про автоматизовану систему документообігу суду та Засад використання автоматизованої системи документообігу суду позовну заяву розподілено 25.06.2018 та передано в провадження головуючому судді Лазаренко Владлені Володимирівні.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 02 липня 2018 року відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Відповідач інспектор 2 роти 4 батальйону УПП у м. Києві старший лейтенант поліції Пахалюк О.О. позовну заяву з додатками отримав, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав.

Від представника третьої особи Управління патрульної поліції у м.Києві Департаменту патрульної поліції надійшли письмові пояснення №29824/41/11/3-2018 від 12.10.2018, в яких зазначено, що вимоги позивача є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Також зазначено, що протокол про адміністративне правопорушення та дії співробітника патрульної поліції по його складанню самостійним предметом оскарження бути не можуть, оскільки не підпадають під положення КАС України, якими визначено юрисдикцію адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ. Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 26.09.2018 року №757/6550/17-а.

На підставі розпорядження керівника апарату, було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи та згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.02.2019, справу №760/16551/18 розподілено та передано у провадження головуючому судді Усатовій І.А.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі не викликались.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 КАС України у справах, визначених статтями 263-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, заявами по суті справи є позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив).

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 16 травня 2018 року у м. Києві по вул. Кирилівська, 131 сталося зіткнення автомобілів НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3, та Хюндай Матрікс, д.н.з. НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_1, за наслідками якого на місці ДТП було складено протокол про адміністративне правопорушення серії БД №103200 відносно ОСОБА_3

З матеріалів справи вбачається, що 25 травня 2018 року в інтересах ОСОБА_1 було відправлено адвокатський запит №821 до Подільського УП ГУ НП в м. Києві, враховуючи, що місце вчинення дорожньо-транспортної пригоди віднесено до Подільського району м. Києва, у відповідь на який 12 червня 2018 року Департаментом патрульної поліції Управління патрульної поліції у м. Києві було надано матеріали по дорожньо-транспортній пригоді від 16 травня 2018 року.

Серед наданих у відповідь на адвокатський запит матеріалів ДТП міститься рапорт інспектора 2 роти 4 батальйону 2 полку УПП ДПП у м. Києві, старшого лейтенанта Пахалюк Олександра Олександровича та протокол про адміністративне правопорушення серії БД №319072 від 06.06.2018 року, складений відповідачем відносно ОСОБА_1.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно із частиною 3 ст. 13 Закону України «Про Національну поліцію» у складі поліції функціонують:

1) кримінальна поліція;

2) патрульна поліція;

3) органи досудового розслідування;

4) поліція охорони;

5) спеціальна поліція;

6) поліція особливого призначення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач - інспектор 2 роти 4 батальйону 2 полку УПП ДПП у м. Києві, є посадовою особою в органах патрульної поліції, що є частиною центрального органу виконавчої влади, тому є суб'єктом владних повноважень.

Приписами ст. 254 КУпАП передбачено, що про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Тобто, законодавством визначено строк, протягом якого уповноважені особи повинні здійснити дії на складення протоколу про адміністративне правопорушення, а саме - двадцять чотири годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення.

Під час розгляду справи встановлено та не заперечувалося відповідачем та третьою особою, що місця події 16 травня 2018 року ОСОБА_1 не залишала, виклик поліції за фактом дорожньо-транспортної пригоди було здійснено саме нею, що підтверджується відомостями з телефону. Особу ОСОБА_1 було встановлено та жодних перешкод для оформлення матеріалів адміністративного правопорушення нею не вчинялося, а працівниками поліції на місці події було встановлено, що правила дорожнього руху порушено іншим учасником дорожньо-транспортної пригоди, а не ОСОБА_1

Під час вивчення матеріалів справи судом встановлено, через двадцять днів з моменту події та встановлення особи, правопорушника, а саме 06 червня 2018 року, інспектором 2 роти 4 батальйону 2 полку УПП ДПП у м. Києві Пахалюком Олександром Олександровичем відносно ОСОБА_1 складений протокол про адміністративне правопорушення серії БД №319072.

З наведеного вбачається, що відповідачем вчинено протиправні дії щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення серії БД №319072 не в строк визначений законом.

Частиною 1 статті 260 КУпАП передбачено, що у випадках, прямо передбачених законами України, з метою припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу, встановлення особи, складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості складання його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов'язковим, забезпечення своєчасного і правильного розгляду справ та виконання постанов по справах про адміністративні правопорушення допускаються адміністративне затримання особи, особистий огляд, огляд речей і вилучення речей та документів, у тому числі посвідчення водія, тимчасове затримання транспортного засобу, відсторонення водіїв від керування транспортними засобами, річковими і маломірними суднами та огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння, а також щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Отже, складення протоколу про адміністративне правопорушення не на місці події можливе виключно у випадку застосування до особи адміністративного затримання, особистого огляду, огляду речей і вилучення речей та документів, у тому числі посвідчення водія, тимчасове затримання транспортного засобу, відсторонення водіїв від керування транспортними засобами, річковими і маломірними суднами та огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння, а також щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції з метою припинення адміністративних правопорушень.

Судом встановлено, що 16 травня 2018 року відносно ОСОБА_1 не було застосовано адміністративне затримання особи, особистий огляд, огляд речей і вилучення речей та документів, у тому числі посвідчення водія, тимчасове затримання транспортного засобу, відсторонення водіїв від керування транспортними засобами, річковими і маломірними суднами та огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння, а також щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

З наявних матеріалів справи вбачається, що місцем події було м. Києві по вул. Кирилівська, 131, а протокол про адміністративне правопорушення серії БД №319072 складено - м. Київ, вул. Народного Ополчення, 9.

Аналізуючи викладене, суд вважає, що протокол про адміністративне правопорушення серії БД №319072 відносно ОСОБА_1 був складний не на місці вчинення правопорушення, що не відповідає вимогам закону.

Разом з тим, ст.254 КУпАП передбачає, що про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Пунктом 6 Розділу VIII Наказу Міністерства внутрішніх справ України «Про затвердження Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» №1395 від 07 листопада 2015 року встановлено, що у випадках, коли для прийняття об'єктивного рішення виникає необхідність для отримання додаткових даних, поліцейський, який оформлює матеріали дорожньо-транспортної пригоди, протягом доби передає оформлені матеріали такої пригоди для подальшого розгляду уповноваженій особі підрозділу поліції, на території обслуговування якого сталася пригода.

Зазначена норма законодавства містить дві обов'язкові умови, за яких буде дотримано правовий порядок та не перевищено меж повноважень службовими особами, а саме:

- із зверненням для прийняття об'єктивного рішення чи отримання додаткових даних має звернутися поліцейський;

- матеріали по дорожньо-транспортній пригоді можуть бути передані до підрозділу поліції, на території обслуговування якого сталася пригода.

З матеріалів дорожньо-транспортної пригоди вбачається, що поліцейські, які оформлювали вказані матеріали 16 травня 2018 року не зверталися для отримання додаткових даних, оскільки на місці події прийняли рішення про складення протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3

Дорожньо-транспортна пригода сталася 16 травня 2018 року в м. Києві по вул. Кирилівській, буд.131, що знаходиться на території Подільського району м. Києва, яка обслуговується Подільським УП ГУ НП в м. Києві.

Разом з тим, відповідач є інспектором 2 роти 4 батальйону 2 полку УПП ДПП у м. Києві, а не Подільського УП ГУ НП в м. Києві.

07 квітня 2013 року в Україні наказом Держспоживстандарту України №55 було затверджено Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003.

Відповідно до п. 11. ДСТУ 4163-2003 цей стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи - постанови, розпорядження, накази, положення, рішення, протоколи, акти, листи тощо, створювані в результаті діяльності органів державної влади України, органів місцевого самоврядування.

Пункт 4.1. ДСТУ 4163-2003 визначає, що готуючи та оформлюючи документи, використовують реквізити, зокрема, резолюцію.

Пунктом 5.18. ДСТУ 4163-2003 визначено, що резолюція, яку ставить на документі посадова особа, складається з прізвища виконавця (виконавців) у давальному відмінку, змісту доручення, терміну виконання, особистого підпису керівника, дати. Резолюцію треба ставити безпосередньо на документі, нижче реквізиту «Адресат», паралельно до основного тексту або на вільній площі лицьового боку першого аркуша, але не на березі документа, призначеного для підшивання.

Згідно п. 2.12.2. та п. 2.12.3. Інструкції з діловодства в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженої Наказом МВС України №747 від 23.08.2012 року резолюція - це напис уповноваженої на те посадової особи на документі, що містить стисло викладені вказівки щодо його виконання. Резолюція складається з таких елементів: прізвище та ініціали виконавця (виконавців), зміст доручення (конкретні дії щодо виконання документа), термін виконання, особистий підпис керівника, дата. Текст резолюції повинен бути лаконічним, стислим, зрозумілим, однозначним і не містити виразів, що можуть тлумачитися виконавцями по різному. У тексті резолюції може бути зазначений строк виконання доручення, при цьому він повинен визначатися з урахуванням термінів, визначених у документі, але не порушуючи вимог актів законодавства, що встановлюють строки виконання відповідних документів.

Так, документ з резолюцією, який би уповноважував відповідача на складення протоколу про адміністративне правопорушення серії БД №319072 відносно ОСОБА_1 відсутній.

Суду не надано доказів які підтверджують правомірність передачі матеріалів справи по вказаній дорожньо-транспортній пригоді відповідачу, як і відсутні відомості про те, ким, коли та яким документом відповідачу надано повноваження на складення протоколу серії БД №319072 чи вчинення будь-яких інших дій.

З огляду на викладене, суд погоджується з позицією позивача про те, що відповідачем перевищено свої повноваження та складено протокол про адміністративне правопорушення серії БД №319072 відносно ОСОБА_1 без належної на те компетенції та повноважень.

В протоколі про адміністративне правопорушення серії БД №319072 відповідачем вказано, що він складений 06 червня 2018 року об 11 годині 50 хвилин.

Разом з тим, позивачем зазначено, та не спростовано відповідачем, що 06 червня 2018 року об 11 годині 42 хвилини на телефон ОСОБА_1 номер НОМЕР_4 було здійснено вхідний виклик за номером НОМЕР_5. Особа, що зателефонувала з даного номеру представилася поліцейським за прізвищем «Пахалюк» та повідомила, що ОСОБА_1 необхідно прибути за адресою: м. Київ, вул. Народного ополчення, 9, з метою «поспілкуватися з приводу ДТП».

Позивачем також зазначено, що в телефонній розмові з відповідачем не наголошувалося на тому, що особа викликається для складення протоколу про адміністративне правопорушення, спростування даних тверджень позивача відповідачем не надано.

06 червня 2018 року було робочим днем. В матеріалах справи наявні докази того, що позивач є адвокатом, що підтверджується свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю, документів про відсутність позивача на робочу місці 06 червня 2018 року об 11 годині 42 хвилини не надано, що узгоджується з твердження позивача про те, що в цей час позивач знаходилась на робочому місці.

Отже, твердження позивача про умисність внесення відповідачем завідомо неправдивих відомостей до протоколу про адміністративне правопорушення серії БД №319072 щодо часу його складення є підтвердженими та не спростованими відповідачем.

В протоколі про адміністративне правопорушення серії БД №319072 відповідачем вказано, що особа від підпису відмовилась.

В підтвердження того, що здійснено офіційний виклик позивача в матеріалах дорожньо-транспортної пригоди є рапорт. Однак, вказаний рапорт не містить дати його складання, не містить інформації яким чином та коли здійснено виклик ОСОБА_1, не містить доказів того, що даний рапорт дійсно був направлений адресату.

Згідно п. 2.2.7. Інструкції з діловодства в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженої Наказом МВС України №747 від 23.08.2012 року документ повинен містити обов'язкові для певного його виду реквізити, що розміщуються в установленому порядку, а саме: найменування установи - автора документа, назву виду документа (крім листів), дату, реєстраційний індекс документа, заголовок до тексту, текст, підпис.

Тобто, рапорт не містить обов'язкових реквізитів (дата, найменування установи, реєстраційний індекс), а тому не може вважатися документом. Крім того, даний рапорт не містить інформації про час та спосіб повідомлення позивача, отже, не містить фактичних даних, які могли б бути визнані доказами належного повідомлення позивача про виклик для складення протоколу про адміністративне правопорушення та фактичну обізнаність позивача про необхідність прибуття для складення протоколу про адміністративне правопорушення.

Крім того, дії відповідача щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення серії БД №319072 було вчинено 06 червня 2018 року.

Станом на момент вчинення дій відповідача щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення діяла редакції Наказу Міністерства внутрішніх справ України «Про затвердження Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» №1395 від 09.12.2016 року, адже Наказ МВС України «Про затвердження Змін до Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» №318 від 13.04.2018 року, яким внесено зміни щодо порядку оформлення відмови особи від підписання протоколу, набув чинності лише 12.06.2018 року, оскільки був оприлюднений в Офіційному віснику України, 2018, №45 (12.06.2018), ст. 1587.

Відповідно до п. 2 р. ІІ Наказу Міністерства внутрішніх справ України «Про затвердження Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» №1395 в редакції від 09.12.2016 року, яка була чинна на момент вчинення дій відповідача щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення серії БД №319072, у разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу про адміністративне правопорушення в ньому робиться відповідний запис, який засвідчується підписами двох свідків.

Судом встановлено, що протокол про адміністративне правопорушення серії БД №319072 не містить підписів двох свідків.

З огляду на зазначене, враховуючи відсутність доказів виклику позивача для складення протоколу про адміністративне правопорушення, відсутність доказів, які підтверджують, що позивач відмовилась від підписання протоколу про адміністративне правопорушення, відсутність в протоколі про адміністративне правопорушення підписів двох свідків, що засвідчує відмову позивача від підписання протоколу, суд вважає протиправними дій відповідача щодо внесення відомостей до протоколу про адміністративне правопорушення про відмову позивача від підписання протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки даний факт не підтверджено належним доказами.

Суд також звертає увагу на те, що в протоколі про адміністративне правопорушення серії БД №319072 відповідачем вказано, що особу встановлено за НАІС ГСЦ МВС України.

Згідно додатку №1 Наказу Міністерства внутрішніх справ України «Про затвердження Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» №1395 від 07.11.2015 року в графі «особу встановлено» зазначається серія та номер паспорта водія або назва, серія та номер документа, що посвідчує особу.

Тобто, дані НАІС ГСЦ МВС України не є законодавчо визначеним джерелом інформації для встановлення особи та відображення її даних в протоколі про адміністративне правопорушення, а їх використання не відповідає вимога закону, тому протиправними є дії відповідача щодо встановлення особи на основі даних НАІС ГСЦ МВС України.

Отже, з вищенаведеного вбачається, що відповідач допустив свавільні дії, зокрема: без належної компетенції та повноважень склав протокол про адміністративне правопорушення серії БД №319072 відносно позивача, порушив вимогу закону щодо строку складення протоколу про адміністративне правопорушення, без належних на те правових підстав склав протокол не на місці вчинення правопорушення, в порушення законодавства вніс непідтверджені доказами дані про час складення протоколу, про відмову позивача від підписання протоколу, про відомості, на підставі яких встановлено особу.

З огляду на викладене вимоги викладені в адміністративному позові є обґрунтованими.

У своїх поясненнях до позову представник третьої особи Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції №29824/41/11/3-2018 від 12.10.2018 року зазначає, що вимоги позивача є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Вказує, що протокол про адміністративне правопорушення та дії співробітника патрульної поліції по його складанню самостійним предметом оскарження бути не можуть, оскільки не підпадають під положення КАС України, якими визначено юрисдикцію адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ. Така правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 26.09.2018 року №757/6550/17-а.

Суд критично оцінює посилання третьої особи на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 26.09.2018 №757/6550/17-а, з огляду на наступне.

Відповідно до приписів частини 3 статті 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

У відповідності до п.22 ч.1 ст.4 КАС України зразкова адміністративна справа - типова адміністративна справа, прийнята до провадження Верховним Судом як судом першої інстанції для постановлення зразкового рішення.

Однак, справа №757/6550/17-а, за наслідком якої Верховним Судом прийнято постанову від 26.09.2018 та справа яка розглядається не є типовими справами.

Згідно частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі №757/6550/17-а хоч і наведена позиція Верховного Суду, однак вказана постанова не містить висновків щодо застосування конкретних норм права, тому суд в даній справі є вільним у здійсненні власного правозастосування.

Крім того, у справі №757/6550/17-а мали місце відмінні від даної справи обставини, зокрема у справі №757/6550/17-а вказано, що предметом дослідження були дії інспектора при складанні ним 31.03.2016 протоколу про адміністративне правопорушення вчинене однією і тією ж особою, одного і того ж дня - 31.03.2016. Предметом розгляду даного спору є протиправні дії інспектора, як суб'єкта владних повноважень, щодо вчинення дій в рамках справи сформованої за наслідком дорожньо-транспортної пригоди яка сталася 16.05.2018 стосовно учасника цієї пригоди відносно якого не було складено первинного протоколу про вчинення нею адміністративного правопорушення в день пригоди (протокол про вчинення адміністративного правопорушення в день події було складено не на позивача, а на іншого учасника). Крім того, сторони у справі №757/6550/17-а не порушували питання компетенції та повноважень особи на складення протоколу про адміністративне правопорушення, мова йшла лише про допущені порушення, які навіть не відображаються в протоколі про адміністративне правопорушення, тому дана справа №757/6550/17-а не може бути використана за аналогією так, як містить інші підстави та обставини.

Статтею 20 КАС України визначено розмежування предметної юрисдикції адміністративних судів.

У пункті 1 частини 1 статті 20 КАС України передбачено, що місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Відповідно до частини третьої статті 27 КАС України, яка визначає виключну підсудність, підсудність окремих категорій адміністративних справ визначається цим Кодексом.

Так, особливості позовного провадження в окремих категоріях адміністративних справ встановлюються Главою 11 Розділу II КАС України.

Провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності віднесені даним Кодексом до окремих категорій термінових адміністративних справ (стаття 286 §2 Розділу II КАС України).

Частиною 1 статті 286 КАС України передбачено, що адміністративна справа з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами.

Тобто, норми чинного КАС України передбачають право особи на оскарження не лише рішення, у формі постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, а в тому числі дій суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Кодекс України про адміністративні правопорушення містить цілий розділ під назвою «Провадження у справах про адміністративне правопорушення», де окремо містяться глави про протокол про адміністративне правопорушення та про постанову про притягнення до адміністративної відповідальності.

З аналізу зазначеного вище вбачається, що поняття справа про притягнення до адміністративної відповідальності не є тотожне поняттю постанова про притягнення до адміністративної відповідальності, тому звертаючись з позовом про визнання протиправними дій суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, особа не обмежена можливістю оскарження лише дій, які пов'язані з винесенням постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

Крім того, стаття 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення містить виключний перелік постанов, які можуть бути винесені судом під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, серед яких постанови:

1) про накладення адміністративного стягнення;

2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу;

3) про закриття справи.

Тобто, норми Кодексу України про адміністративні правопорушення не надають суду повноважень вирішувати питання про правомірність дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

В той же час, ст. 245 КАС України передбачає, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними, інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Тобто, повноваження щодо визнання протиправними дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності надані суду саме нормами Кодексу адміністративного судочинства України, тому саме доступ до суду, що застосовує норми Кодексу адміністративного судочинства України, має бути забезпечено позивачу у даній справі.

Суд звертає увагу, що у даному випадку між позивачем та відповідачем існує юридичний спір щодо правомірності дій суб'єкта владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, що породили негативні наслідки для позивача у вигляді ініціювання на підставі протиправно складеного протоколу судової справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, адже на місці події було складено протокол про адміністративне правопорушення не відносно позивача, і лише протиправні дії відповідача спричинили негативні наслідки для позивача.

Позивач звертається за захистом належного йому суб'єктивного права не зазнавати протиправного ініціювання провадження про притягнення до адміністративної відповідальності без достатніх на те підстав. Відносини щодо ініціювання провадження про притягнення до адміністративної відповідальності, а саме складення протоколу про адміністративне правопорушення та його направлення до суду є підставою для відкриття та розгляду провадження про притягнення до адміністративної відповідальності, врегульовано законом, а тому вони є правовими.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

Конституційним Судом України в рішенні від 25.11.1997 №6-зп сформульовано правову позицію, за якою удосконалення законодавства в контексті статті 55 Конституції України має бути поступовою тенденцією, спрямованою на розширення судового захисту прав і свобод людини, зокрема судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Реалізація права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб'єктів має відповідати також вимозі стосовно доступності правосуддя, про що зазначено у міжнародних правових документах - Загальній декларації прав людини (стаття 8), Міжнародному пакті про громадянські і політичні права (стаття 14), Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 6), Декларації основних принципів правосуддя для жертв злочинів та зловживання владою, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 29 листопада 1985 року (пункт 4).

Конституційний Суд України у Рішенні від 23.05.2001 №6-рп/2001 зазначив, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина та відповідно до частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини), а недосконалість інституту судового контролю за досудовим слідством не може бути перепоною для оскарження актів, дій чи бездіяльності посадових осіб органів державної влади (абзац шостий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997 №9-зп частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов'язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії» (Ashingdane v. the. United Kingdom)).

У рішенні від 28 лютого 2008 року у справі «Церква села Сосулівка проти України» (Tserkva Sela Sosulivka v. Ukraine) (заява N 37878/02) ЄСПЛ зазначив, що заявник мав доступ до судів різної юрисдикції, проте жодний з них не розглянув по суті його скарги, оскільки суди вважали, що вони не мають юрисдикції розглядати такі питання, незважаючи на те, що процедурні вимоги прийнятності було дотримано. У цьому випадку ЄСПЛ дійшов висновку, що така відмова прирівнюється до відмови у здійсненні правосуддя, що порушує саму суть права заявника на доступ до суду, яке гарантується пунктом 1 статті 6 Конвенції. Рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява N 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125). Рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява N 55339/07), у якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз'яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безімянная проти Росії» (Bezymyannaya v. Russia) (заява N 21851/03) ЄСПЛ констатував порушення «самої суті права заявника на доступ до суду», а отже, порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, яка є частиною національного законодавства України, вказавши, що «заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю у судовому вакуумі без будь-якої вини з її сторони».

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France))

З огляду на те, що норми Кодексу України про адміністративні правопорушення не надають суду повноважень вирішувати питання про правомірність дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, однак такі повноваження надані суду нормами Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що право позивачу на доступ до суду як ефективного способу захисту його прав має бути наданий саме судом, що наділений повноваженнями вирішувати питання про правомірність дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, тобто судом у даній справі.

В контексті спору, перевірка судом правомірності дій щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення, в розрізі наявності повноважень, дотримання строків, вимог до місця, внесення правдивих відомостей, знаходиться в межах предмету перевірки, яку зобов'язаний здійснити суд, що розглядає адміністративну справу.

Повна перевірка дій, які оскаржується, на предмет дотримання принципів, наведених у частині другій статті 2 КАС України, є гарантією досягнення мети адміністративного судочинства - ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем як суб'єктом владних повноважень, дії якої оскаржуються позивачем, суду не надано будь-яких доказів правомірності своїх дій.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції від 21 червня 2018 року №2108, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн., який підлягає присудженню на користь позивача.

Керуючись ст.ст.73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправними дії інспектора 2 роти 4 батальйону 2 полку УПП ДПП у м. Києві, старшого лейтенанта Пахалюк Олександра Олександровича щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення серії БД №319072 від 06.06.2018 року відносно ОСОБА_1 та зобов'язати інспектора 2 роти 4 батальйону 2 полку УПП ДПП у м. Києві, старшого лейтенанта Пахалюк Олександра Олександровича вчинити дії з вилучення протоколу про адміністративне правопорушення серії БД №319072 від 06.06.2018 року відносно ОСОБА_1 з усіх матеріалів та баз даних.

Присудити здійснені ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3, адреса: АДРЕСА_1) документально підтверджені судові витрати у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції в м. Києві (, адреса: 03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, буд.9).

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.А. Усатова