Справа № 819/909/16
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/247/19

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Багрія В.М., Гінди О.М.

за участі секретаря судового засідання Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2018 року (суддя Баранюк А.З., м. Тернопіль, повний текст судового рішення складено 12 листопада 2018 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Тернопільській області про скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 01.08.2016 звернулася до суду з позовом до Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Тернопільській області, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила визнати незаконним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 30.06.2016 №132473-13, яким визначено суму податкового зобовязання за платежем «Транспортний податок з фізичних осіб» за 2016 податковий період у розмірі 25000,00 грн. В обґрунтування позову вказує, що справляння транспортного податку за 2016 рік на підставі положень статті 267 ПК України не є правомірним та суперечить основним засадам податкового законодавства, зокрема, принципу стабільності, який зумовлює неможливість внесення змін до будь-яких елементів податків та зборів пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, а тому нарахування оскаржуваним рішенням суми грошового зобовязання зі сплати транспортного податку з фізичних осіб вважає незаконним; крім того, стверджувала, що інформації щодо пробігу транспортного засобу ні відповідачем, ні іншими особами у позивача не запитувалось, а тому проведений відповідачем розрахунок визначення вартості автомобіля є сумнівним.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2016 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2017 року, позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 30.06.2016 №132473-13.

Постановою Верховного Суду від 27 серпня 2018 року постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2017 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.Верховний Суд, зокрема, зазначив, що підставою для прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення є отримана від Мінекономрозвитку інформація про вартість автомобіля позивача, яка розрахована виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об'єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля. Між тим, таку інформацію матеріали справи не містять, а тому впевнитись у наявності підстав у податкового органу для прийняття податкового повідомлення-рішення неможливо. З огляду на викладене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що судами для розвязання даного спору не використано усі необхідні процесуальні засоби для вичерпного дослідження обставин, не вжито належних заходів щодо офіційного зясування обставин справи.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2018 року усправі №819/909/16 заявлений позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є правомірним та обґрунтованим.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Постанова суду першої інстанції мотивована протиправністю оскаржуваного податкового повідомлення-рішення та наявністю підстав для його скасування.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, проте зроблені з порушенням норм процесуального права, з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що 30.06.2016 Тернопільською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС в Тернопільській областіна підставі пункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, підпункту 267.6.2 пункту 267.6 ст. 267 ПК України винесено податкове повідомлення-рішення №132473-13, яким позивачеві визначено суму податкового зобов'язання за платежем «Транспортний податок з фізичних осіб» за 2016 податковий період у розмірі 25000,00 грн. Як слідує з матеріалів справи, таке податкове зобов'язання було визначене контролюючим органом ОСОБА_1 у зв'язку з належністю їй автомобіля RANG ROVER.

Позивач не погодившись з вказаним рішенням та висновками податкового органу щодо необхідності сплати нею транспортного податку, звернулась до суду з даним адміністративним позовом. А тому надаючи правову оцінку правовідносинам, що є предметом розгляду даної справи, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Так, частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

ПК України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (стаття 1 ПК України).

З 1 січня 2015 набрав чинності Закон України від 28 грудня 2014 року №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким згідно зі статтею 267 ПК України введено новий транспортний податок.

Відповідно до підпункту 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Обєктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше пяти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року. Така вартість визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, обєму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля, та розміщується на його офіційному веб-сайті (підпункт 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 ПК України).

Згідно із підпунктом 267.3.1 пункту 267.3 статті 267 ПК України базою оподаткування є легковий автомобіль, що є обєктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Станом на 1 січня 2016 року мінімальна заробітна плата встановлена в розмірі 1378 грн (стаття 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік»). Отже, об'єктом оподаткування у 2016 році є легкові автомобілі середньоринкова вартість яких становить понад 1033500 грн та з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно).

Відповідно до пункту 267.4 статті 267 ПК України ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25 000,00 грн за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування.

Як передбачено підпунктом 267.5.1 пункту 267.5 статті 267 цього ж Кодексу, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року. За приписами підпунктів 267.6.1, 267.6.2 пункту 267.6 статті 267 ПК України обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку. Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

Постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 2016 року № 66 затверджено «Методику визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів» (далі - Методика), яка встановлює механізм визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів для цілей віднесення таких автомобілів до об'єктів оподаткування транспортним податком.

Пунктом 2 Методики передбачено, що середньоринкова вартість автомобіля розраховується за методом аналогії цін ідентичних автомобілів за формулою, визначеною у пункті 3 «Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.04.2013 №403, де за ціну нового транспортного засобу береться ціна нового автомобіля з урахуванням марки, моделі, типу двигуна, обєму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач.

Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку середньо ринковою вартістю транспортних засобів є величина, яка визначається статистичними методами і еквівалентна імовірній ціні, за яку може здійснюватися купівля продаж транспортних засобів певної марки та моделі з відповідним строком експлуатації та пробігом на встановлену дату проведення оцінки.

Пунктами 13-14 Методики передбачено, що Мінекономрозвитку відповідно до цієї Методики розраховує середньоринкову вартість автомобіля та щороку до 1 лютого базового податкового (звітного) періоду подає ДФС інформацію про автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року. Мінекономрозвитку забезпечує роботу офіційного веб-сайту в режимі, який дає змогу отримати інформацію про середньоринкову вартість автомобіля шляхом введення даних про їх марку, модель, рік випуску, тип двигуна, об'єм циліндрів двигуна, тип коробки переключення передач та пробіг.

Аналіз наведених положень Методики та Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів свідчить про врахування при розрахунку цієї вартості певних ознак, параметрів і характеристик транспортного засобу. Обовязок щодо визначення середньо ринкової вартості транспортного засобу законодавець покладає на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку. Межі повноважень податкового органу полягають виключно у прийнятті податкового повідомлення-рішення на підставі отриманої від Мінекономрозвитку інформації про автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Аналогічну позицію викладено у постановах Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 820/1392/17, від 05 червня 2018 року у справі №813/3995/16, 03 квітня 2018 року у справі №804/112/17, від 13 березня 2018 року у справі №826/93000/16.

Відтак, підставою для прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення є отримана від Мінекономрозвитку інформація про вартість автомобіля позивача, яка розрахована, виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об'єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля.

Матеріали справи не містять доказів вказаного, оскільки ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції не встановлений факт прийняття відповідачем оскаржуваного податкового повідомлення-рішення на підставі отриманої від Мінекономрозвитку інформації саме про автомобіль позивача.

При цьому, як вбачається з відзиву на позовну заяву та з апеляційної скарги, відповідачем не заперечується обставини відсутності інформації про середньоринкову вартість автомобіля позивача станом на час прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення. Таким чином, в порушення абзацу 2 підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 ПК України визначаючи позивачу податкове зобовязання з транспортного податку, відповідач не використовував інформацію Мінекономрозвитку щодо середньоринкової вартості автомобіля, яка у нього була відсутня. Тобто, в розрізі встановлених обставин, пояснень відповідача у апеляційній скарзі, судова колегія доходить до переконання, що оскаржуване в межах даної справи податкове повідомлення-рішення приймалось контролюючим органом виключно на підставі інформації з веб-сайту Мінекономрозвитку. При цьому, до оспорюваного податкового повідомлення-рішення податковим органом взагалі не було долучено розрахунку середньоринкової вартості автомобіля, який належить позивачу.

Разом з тим, апеляційний суд вважає за необхідне наголосити, що відповідно до статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами статті 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно положень статті 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому, в силу положень статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії. Всупереч вищезазначеним нормам відповідачем не було надано жодних доказів, що стали підставою для прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення.

Принцип обґрунтованості рішення суб'єкта владних повноважень має на увазі, що рішення повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Таким чином, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами те, що транспортний засіб позивача був обєктом оподаткування транспортним податком у 2016 році.

Враховуючи встановлені обставини у справі, приймаючи до уваги, що відповідачем не виконано обов'язку щодо надання належних доказів в підтвердження наявності підстав для визначення податкового зобов'язання оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням від 30.06.2016 №132473-13, таке податкове повідомлення-рішення не відповідає критеріям правомірності, визначеним частиною другою статті 2 КАС України та підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції, що приймаючи оскаржене податкове повідомлення-рішення, податковий орган не мав належної інформації про середньоринкову вартість автомобіля позивача та не мав підстав для прийняття спірного рішення.

Згідно висловленої Верховним Судом у постанові від 23 жовтня 2018 року у справі №822/1817/18 позиції, невиконання податковим органом законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності.

Окрім того, на переконання колегії суддів, навіть формальне підтвердження вартості транспортного засобу для цілей його оподаткування транспортним податком за 2016 рік після прийняття податковим органом відповідного податкового-повідомлення рішення, не може свідчити про правомірність такого рішення, оскільки станом на час його прийняття у податкового органу такої інформації не було, тобто податкове повідомлення-рішення приймалося відповідачем на власний розсуд. Адміністративний суд у такому випадку не вправі перебирати на себе повноваження контролюючого органу, усуваючи таким чином недоліки у його роботі, оскільки це свідчитиме про порушення судом принципу розподілу влади.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову.

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Пунктом 5 частини третьої статті 317 КАС України визначено, що порушення норм процесуального права є обовязковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у судовому рішенні.

Досліджуючи матеріали справи, апеляційним судом встановлено, що вступна та резолютивна частина рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2018 року не підписана головуючим суддею.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ч.3 ст.243, 308, 310, 317, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Тернопільській області задовольнити частково.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2018 року скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 30.06.2016 №132473-13.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини пятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя ОСОБА_2
судді ОСОБА_3
ОСОБА_4
Повне судове рішення складено 18 квітня 2019 року.