Справа № 820/3429/16
Суддя: Гуцал М.І.
Дата ухвалення: 2019-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 р. м. ХарківСправа № 820/3429/16
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Гуцала М.І.,

Суддів: Донець Л.О. , Бенедик А.П. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 14.02.2017, головуючий суддя І інстанції: Зінченко А.В. (повний текст складено 15.02.17) по справі № 820/3429/16

за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулись до суду з вимогами про: визнання протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "ОСОБА_6 ОСОБА_7" ОСОБА_8 щодо не включення позивачів до переліку вкладників, що мають право на відшкодування коштів за вкладами в АТ "ОСОБА_6 ОСОБА_7"; зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "ОСОБА_6 ОСОБА_7" ОСОБА_8 вчинити включити позивачів до переліку вкладників, що мають право на відшкодування коштів за вкладами в АТ "ОСОБА_6 ОСОБА_7" та подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо позивачів, як вкладників, які лають право на відшкодування коштів за вкладом у АТ ОСОБА_6 ворота за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на підставі Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб; визнати протиправною бездіяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо порушення законних прав позивачів на відшкодування вкладів за рахунок коштів Фонду та зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб вчинити дії згідно ст. 26 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" відносно вимог позивачів та зобов'язати Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у місячний строк з моменту набрання чинності рішенням по справі законної сили подати звіт про виконання судового рішення.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 23.11.2016 (з урахуванням ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 15.02.2017) позовні вимоги ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4 до Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства ОСОБА_6 ВОРОТА ОСОБА_8 залишені без розгляду.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 14.02.2017 позов в іншій частині вимог було задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо порушення законних прав позивачів на відшкодування вкладів за рахунок коштів Фонду. Зобов'язано Фонд гарантування вкладів фізичних осіб вчинити дії, згідно ст. 26 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", відносно вимог ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу з вимогами про його скасування, в якій стверджував про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Зокрема, заявник апеляційної скарги стверджував про наявність підстав для закриття провадження у справі, оскільки такий спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Також, звертав увагу на необхідність застосування наслідків пропущення строку звернення до суду шляхом залишення позову без розгляду. Наполягав на необхідності застосування до спірних правовідносин положень ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зважаючи на наявність підстав для визнання нікчемними правочинів з переказу банком коштів на рахунки позивачів. Додатково звертав увагу на ту обставину, що до банку «Золоті Ворота» було застосовано такий спосіб виведення з ринку як передача активів та зобовязань приймаючому банку з відкликанням банківської ліцензії, що не передбачає проведення виплат Фондом.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.04.2017 постанову Харківського окружного адміністративного суду від 14.02.2017 було скасовано, провадження у справі закрито з тих підстав, що справу не належить розглядати за правилами господарського судочинства.

Постановою Верховного Суду від 31.10.2018 було задоволено касаційну скаргу представника позивачів: ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.04.2017 скасовано, а справу направлено до апеляційного суду для продовження розгляду.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.02.2019 справу було прийнято до провадження та призначено до апеляційного розгляду.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2019 у звязку з необхідністю визначення статусу особи, яка фактично приймала участь у справі, було відкладено розгляд справи на 17.04.2019 та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача уповноважену особу Фонду на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_7».

Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши доповідь обставин справи, дослідивши та оцінивши зібрані під час слухання та наявні в матеріалах справи докази, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вимог поданої апеляційної скарги з огляду на наступне.

В ході судового розгляду було встановлено, що між КП Харків-Сигнал та позивачами (працівниками підприємства) 3.06.2014 були укладені договори безпроцентної поворотної позики на покращення умов проживання, навчання тощо зі строком повернення суми позики до 03.06.2017: договір №3 від 03.06.2014 з ОСОБА_5 на суму 135 000 грн.; договір №2 від 03.06.2014 з ОСОБА_3 на суму 30 000 грн.; договір №4 від 03.06.2014 з ОСОБА_2 на суму 130 000 грн.; договір №3 від 03.06.2014 з ОСОБА_1 на суму 130 000 грн.; договір №1 від 03.06.2014 з ОСОБА_4 на суму 130 000 грн.

Відповідно до умов (п. 3.1) зазначених договорів КП Харків-Сигнал платіжним дорученням №271 від 03.06.2014 (проведено банком теж 03.06.2014) перерахувало позивачам (транзитний рахунок для зарахування на банківські платіжні картки фізичних осіб) позики в розмірі, визначених у договорах, на загальну суму 655 000 грн.

Платежі були здійсненні шляхом зарахування коштів на карткові рахунки позивачів, які були відкриті у ПАТ Банк золоті ворота на підставі договору про відкриття поточних рахунків на користь фізичних осіб та надання послуг №355 від 03.07.2013, укладеного між Комунальним підприємством Харків-Сигнал та ПАТ Банк золоті ворота.

Разом з тим, позивачі були позбавлені можливості скористатися в повній мірі коштами, які надійшли на їх рахунки у банківській установі. Залишок коштів складає: у ОСОБА_9 129 639,85 грн.; у ОСОБА_4 124 598,68 грн.; у ОСОБА_3 124 616,95грн.; у ОСОБА_2 124603,19 грн.; у ОСОБА_1 124 603,22 грн., що підтверджується довідками банківської установи від 19.11.2014 та виписками по особовому рахунку позивачів.

У звязку з тим, що 31.07.2014 ПАТ Банк золоті ворота постановою Правління Національного банку України № 456 було віднесено до категорії неплатоспроможних, 01.08.2014 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення №67 про запровадження з 04.08.2014 тимчасової адміністрації та про призначення Уповноваженою особою Фонду на тимчасову адміністрацію в АТ ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8.

З 15.10.2014 ПАТ "ОСОБА_6 ворота" розпочало виплати коштів вкладникам за договорами, строк дії яких закінчився, та за договорами банківського рахунку (поточні та карткові рахунки). Виплати коштів здійснювалися протягом терміну дії тимчасової адміністрації через установи ПАТ КБ Стандарт.

Проте, позивачам було відмовлено у здійсненні виплат на підставі наказу Уповноваженою особою Фонду №79-1 від 23.10.2014 про зупинення перерахування/виплати за транзакціями і правочинами згідно переліку.

На свої звернення позивачі в травні 2016 року від Фонду отримали відповідь про їх відсутність у переліку вкладників, який був переданий до Фонду Уповноваженою особою Фонду гарантування на ліквідацію банку АТ Банк золоті ворота ОСОБА_8 Одночасно позивачі повідомлялися про можливість здійснення виплат у разі внесення доповнень до Переліку вкладників АТ Банк золоті ворота.

Переслідуючи мету отримання своїх коштів, позивачі звернулись до ГУ НП в Харківській області з інформаційним запитом щодо наявності кримінального провадження відносно них стосовно наявності коштів на їх особових рахунках банку внаслідок сумнівної операції з пов'язаними юридичними особами. Згідно отриманих відповідей, до слідчих підрозділів ГУ НП в Харківській області заяви за вказаним у запиті фактами не надходили та відповідно кримінальне провадження не розпочинались.

Згідно відповіді Уповноваженої особи Фонду від 26.05.2016 №637, АТ Банк золоті ворота направив до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб лист щодо розгляду питання про включення до переліку вкладників раніше заблокованих коштів фізичних осіб, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.

Таким чином, підставою для не включення позивачів до Переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, є рішення виконавчої дирекції Фонду (наказ №79-1 від 23.10.2014), яким тимчасово призупинено виплати вкладникам (фізичним особам), на рахунок яких внаслідок сумнівних операцій з повязаними юридичними особами отримані грошові кошти в період, коли банком не у повній мірі виконувалися свої зобов'язання перед вкладниками.

Разом з тим, зважаючи на вищезазначені обставини розгляду звернень позивачів до відповідача з приводу отримання сум на відшкодування коштів, розмішених на їх рахунках у банку, колегія суддів дійшла висновку про дотримання позивачами строку звернення до суду, що свідчить про необгрунтованість доводів апеляційної скарги щодо наявності підстав для залишення позову без розгляду.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про задоволення позову, виходив з того, що відповідачем не надано суду докази правомірності своїх дій, а вимоги позивачів є документально та нормативно обґрунтованими, законними й правомірними.

Колегія суддів погоджується з наявністю підстав для задоволення позову, зважаючи на фактичні обставини справи та вимоги діючого на час спірних правовідносин сторін законодавства.

Так, правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження ФГВФО, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені, зокрема, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; Закон № 4452-VI).

Частиною першою статті 3 Закону № 4452-VI визначено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми, встановленої адміністративною радою Фонду на дату прийняття такого рішення незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 грн. Фонд не відшкодовує кошти: передані банку в довірче управління; за вкладом у розмірі менше 10 гривень; за вкладом, підтвердженим ощадним (депозитним) сертифікатом на пред'явника.

Виконання зобов'язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов'язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам після ухвалення рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку.

Згідно з положеннями статті 27 Закону № 4452-VI уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Інформація про вкладника в переліку вкладників має забезпечувати його ідентифікацію відповідно до законодавства.

Протягом шести днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур'єр», «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію формує перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до частини четвертої статті 26 цього Закону.

Неправомірна бездіяльність відповідача призвела до того, що позивачі були позбавлені власності, а саме: право ОСОБА_9 на 129 639,85 грн.; ОСОБА_4 на 124 598,68 грн.; ОСОБА_3 на 124 616,95 грн.; ОСОБА_2 на 124603,19 грн.; ОСОБА_1 на 124 603,22 грн, які були передані на їх рахунки позивача в банку, створені відповідно до договору №355 від 03.07.2013.

Гарантії Фонду є формою участі держави у системі гарантування вкладів фізичних осіб, передбаченої Законом № 4452-VI; для виконання Фондом відповідних зобов'язань можуть залучатися бюджетні кошти; рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодування сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб'єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження по виведенню з ринку неплатоспроможних банків (статті 2, 25).

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що держава через відповідні фінансові та організаційні механізми бере активну участь та створює належні умови для функціонування відповідно до цього Закону системи гарантування вкладів фізичних осіб шляхом забезпечення фізичній особі, яка на момент прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, мала у такому банку вклад (від 10 грн), відшкодування суми коштів, розміщених на цьому вкладі, включаючи нараховані відсотки, за рахунок коштів ФГВФО у межах суми, встановленої адміністративною радою Фонду, яка не може бути меншою 200000 грн.

Отже, Закон № 4452-VI пов'язує виникнення права на відшкодування суми коштів за вкладом разом з нарахованими на дату віднесення банку до категорії неплатоспроможних відсотками з настанням таких обставин: 1) прийняття Національним банком України рішення про віднесення відповідного банку до категорії неплатоспроможних (у разі, якщо на дату прийняття такого рішення дія договору банківського вкладу закінчилась) або рішення про відкликання банківської ліцензії; 2) наявність на дату віднесення банку до категорії неплатоспроможних у фізичної особи банківського вкладу за договором, укладеним до вказаної дати; 3) наявність на зазначеному банківському вкладі фізичної особи коштів разом з нарахованими відсотками на суму не менше 10 грн; 4) включення уповноваженою особою Фонду фізичної особи до переліку вкладників банку, які мають право на відшкодування суми коштів за вкладами, з визначенням конкретної суми відшкодування; 5) затвердження виконавчою дирекцією Фонду реєстрів вкладників, які мають право на відшкодування сум коштів за банківськими вкладами, відповідно до складеного уповноваженою особою Фонду переліку вкладників; 6) опублікування Фондом оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур'єр», «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет, що здійснюється не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Та обставина, що до банку «Золоті Ворота» було застосовано такий спосіб виведення з ринку як передача активів та зобовязань приймаючому банку з відкликанням банківської ліцензії, не свідчить про позбавлення позивачів права на відшкодування суми коштів за вкладом разом з нарахованими на дату віднесення банку до категорії неплатоспроможних відсотками, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги.

Як встановлено в ході судового розгляду, на дату прийняття Правлінням НБУ постанови від 31.07.2014 № 456 «Про віднесення ПАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_7» до категорії неплатоспроможних» на рахунках позивачів, відкритих відповідно до укладеного з ПАТ « ОСОБА_6 ОСОБА_7» договорах банківського рахунку №355 від 03.07.2013, знаходились суми: у ОСОБА_9 129 639,85 грн.; у ОСОБА_4 124 598,68 грн.; у ОСОБА_3 124 616,95грн.; у ОСОБА_2 124603,19 грн.; у ОСОБА_1 124 603,22 грн.

Кошти на банківський рахунок позивачів були зараховані до прийняття Національним банком України рішення № 456 «Про віднесення ПАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_7» до категорії неплатоспроможних» (до 31.07.2014).

Разом з тим, уповноваженою особою Фонду позивачів не було включено до переліку вкладників банку, які мають право на відшкодування суми вкладу за рахунок коштів ФГВФО.

Закон № 4452-VI визначає порядок складання уповноваженою особою Фонду переліку вкладників, які мають право на відшкодування сум коштів за банківськими вкладами, а також підстави та умови, за наявності яких відшкодування суми коштів за банківським вкладом фізичним особам за рахунок коштів ФГВФО не здійснюється.

Так, згідно з положеннями статей 37, 38 Закону № 4452-VI Фонд або його уповноважена особа наділені повноваженнями щодо виявлення факту нікчемності правочинів, тобто мають право здійснити перевірку таких правочинів стосовно їх нікчемності, прийняти відповідне рішення про виявлення факту нікчемності правочину і повідомити про це сторін правочину, а також вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності правочинів.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з підстав укладення банком правочинів (у тому числі договорів), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку (пункт 7 частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI).

Зі змісту даної норми вбачається, що вона поширює свою дію на випадки, коли саме банк уклав з одним із кредиторів договір; на підставі такого договору у останнього виникають переваги (пільги) стосовно інших кредиторів банку; умови цього договору передбачають перерахування банком коштів або передачу майна банком такому кредитору.

На підставі аналізу положень наведеної правової норми можна дійти до висновку про те, що пункт 7 частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI не поширює свою дію на договір, укладений з ПАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_7». Зокрема, зі змісту даної норми вбачається, що вона поширює свою дію на випадки, коли саме банк уклав з одним із кредиторів договір; на підставі такого договору у останнього виникають переваги (пільги) стосовно інших кредиторів банку; умови цього договору передбачають перерахування банком коштів або передачу майна банком такому кредитору.

Відтак, метою пункту 7 частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI є недопущення зменшення активів банку або якості (ліквідності) таких активів на шкоду інших кредиторів, а також захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією щодо застосування пункту 7 частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI, викладеною, зокрема, у постановах Верховного Суду від 10.05.2018 року у справі № 910/14681/17, від 30.05.2018 року у справі № 910/23036/16, від 23.10.2018 року у справі № 804/6992/15, від 20.11.2018 у справі №820/6320/15, від 06.03.2019 у справі № 820/3259/18.

Суд зазначає, що на позивачів у цій справі поширюється конституційний принцип «для особи приватного права дозволено все, що не заборонено законом», який закріплений в частині першій статті 19 Конституції України та сформульований наступним чином: правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Тоді, як застосовуючи частину третю статті 38 Закону № 4452-VI Фонд або його уповноважена особа, зобов'язані дотримуватися положень частини другої статті 19 Конституції України відповідно до якої, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Забезпечуючи виконання статті 38 Закону 4452-VI відповідач, фактично, позбавлений дискреційних повноважень, під якими слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто, дискреційними є право суб'єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

Відповідно до частини четвертої статті 38 Закону № 4452-VI Фонд, зокрема, протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що при виявленні нікчемних правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати правочини нікчемними. Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не на підставі рішення уповноваженої особи Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частини другої статті 215 ЦК України та частини третьої статті 38 Закону №4452-VI) незалежно від того, чи була проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів банку і прийняте відповідне рішення. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. При цьому, перелік передбачених частиною третьою статті 38 Закону № 4452-VI підстав, за яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, є виключним. Положення статті 228 ЦК України не можуть бути застосовані уповноваженою особою Фонду при вирішення питання щодо віднесення правочинів до нікчемних для розширення переліку підстав нікчемності, визначених у частині третій статті 38 Закону № 4452-VI.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові ОСОБА_10 Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 826/1476/15, постановах Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 826/20429/14, від 21.06.2018 у справі № 802/4016 та від 21.06.2018 у справі № 821/3601/15-а.

Крім того, суд виходить з того, що Фонд або його уповноважена особа, за загальним правилом, не може посилатися на неправомірні або оспорюванні дій працівників банку під час оформлення договірних відносин з клієнтами та виконання такими працівниками умов цих договорів для обґрунтування наявності підстав для застосування положень частини третьої статті 38 Закону 4452-VI.

Такі неправомірні або оспорюванні дії повинні доводитися в порядку, зокрема, кримінального провадження, рішення в якому відповідно до статті 78 КАСУ є обов'язковими для адміністративних судів.

Колегія судів також враховує, що право громадянина на власність як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства закріплено в Конституції України, у якій установлено основні положення щодо власності (статті 13, 41, 142 та 143 Конституції України), закріплено рівність усіх суб'єктів права власності (статті 1 та 13 Конституції України), гарантії права власності та обов'язки власників (статті 13 і 41 Конституції України). Крім того, стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Поширення на грошові кошти, які перебувають на рахунку у банку (вкладному, поточному), режиму права власності підтверджується положеннями статей 1058, 1066 ЦК України та статей 8, 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні», відповідно до яких, зокрема, власник рахунку має право у будь-який час розпоряджатися коштами, які перебувають на такому рахунку на умовах та у порядку, встановленому Законом та договором.

Дотримання прав вкладників банків передусім проявляється в законодавчих гарантіях повернення всієї суми вкладу та процентів на неї або доходів у іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором банківського вкладу (частина перша статті 1058 ЦК України). У разі визнання банку неплатоспроможним гарантією забезпечення прав вкладників є поетапне відшкодування, в порядку передбаченому законом, суми за вкладом: Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку; у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, в порядку загальних правил відшкодування за процедурами ліквідації.

Аналогічна позиція була висловлена Пленумом Верховного Суду України в постанові від 03.07.2015 № 13.

Відповідно до позиції Конституційного Суду України, сформованої в Рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005, до обмеження прав належить звуження їх змісту й обсягу, проте сутність змісту основного права не може бути порушена. Крім того, у пункті 2.1 Рішення від 01.06.2016 № 2-рп/2016 Конституційний Суд України зазначив, що обмеження стосовно реалізації конституційних прав не можуть бути свавільними та несправедливими, мають установлюватися виключно Конституцією й законами, переслідувати легітимну мету, бути зумовленими суспільною необхідністю її досягнення, пропорційними й обґрунтованими.

Враховуючи вищенаведене, зміст статті 41 Конституції України поширюється на право вкладника - фізичної особи вимагати отримання відшкодування коштів, розміщених на поточному рахунку в ОСОБА_6, за рахунок Фонду.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено наявності правових підстав вважати банківські операції з переказу 03.06.2014 Комунальним підприємством Харків-Сигнал зі свого поточного рахунку в банку безвідсоткової позики на поточні рахунки позивача в банку, нікчемними та, відповідно, застосовувати наслідки нікчемності до таких договорів, так само, як не доведено наявність інших правових підстав, визначених Законом № 4452-VI, для невключення позивачів до переліку вкладників банку, які мають право на відшкодування суми вкладу за рахунок коштів ФГВФО, тобто відповідач, всупереч вимогам частини другої статті 77 КАС України не довів правомірності своїх дій (рішень) у спірних правовідносинах з позивачами.

Колегія суддів виходить також з того, що виплативши вкладнику кошти, Фонд на таку ж саме суму стає кредитором банку третьої черги (пункт 3 частини першої статті 52 Закону № 4452-VI). Відтак, твердження скаржника про те, що даний правочин спрямований на заволодіння державними коштами, є безпідставним, враховуючи також і те, що загальний обсяг зобов'язань банку не змінився.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Зокрема, відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини в справі «ОСОБА_6 проти Греції» стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов'язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв'язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, № 66610/09). Подібний висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, № 49429/99).

У справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя (пункт 35, № 68385/10 та № 71378/10).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Підсумовуючи вищевикладене, з врахуванням приписів ст. 316 КАС України, колегія суддів вважає, що у справі відсутні підстави для скасування чи зміни прийнятого судового рішення, оскільки є необгрунтованими доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Зважаючи на результати апеляційного перегляду прийнятого судового рішення та вимоги ст. 139 КАС України, у справі відсутні підстави для здійснення нового розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 229, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 14.02.2017 по справі № 820/3429/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_11
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_12 ОСОБА_13

Повний текст постанови складено 22.04.2019.