Справа № 1840/3012/18
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2019-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2019 р.Справа № 1840/3012/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Мельнікової Л.В. , Кононенко З.О. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

представник відповідача Афанасьєв О.Ю.

представник відповідача Безносохін С.К.

представник відповідача Нагорний С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 02.10.2018 року, головуючий суддя І інстанції: В.М. Соколов, м. Суми, повний текст складено 08.10.18 року по справі № 1840/3012/18

за позовом ОСОБА_1

до Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області , Першого державного пожежно-рятувального загону Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 позивач,) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Першого державного пожежно-рятувального загону Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області (далі по тексту - Перший ДПРЗ УДСУНС у Сумській області), Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області (далі по тексту - УДСУНС у Сумській області), в якому просила суд: визнати протиправним та скасувати наказ Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області № 92 від 05.04.2018; поновити ОСОБА_1 на атестованій посаді диспетчера другої державної пожежно-рятувальної частини Першого державного пожежно-рятувального загону Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області; стягнути з відповідача на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу починаючи з 11.04.2018 по день поновлення на роботі.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 02.10.2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Першого державного пожежно-рятувального загону Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області, Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення - задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області за № 92 від 05.04.2018.

Поновлено ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на атестованій посаді диспетчера другої державної пожежно-рятувальної частини Першого державного пожежно-рятувального загону Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області.

Стягнуто з Першого державного пожежно-рятувального загону Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області (вул. Робітнича, 69, м. Суми, 40000, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) грошове забезпечення за час вимушеного прогулу починаючи з 11.04.2018 в сумі 33254,40 грн.

Відповідач, Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність судового рішення вимогам ст.242 КАС України в частині законності та обґрунтованості просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 02.10.2018 року та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що у зв'язку зі скороченням штату всім чотирьом диспетчерам 2 ДПРЧ Першого ДПРЗ УДСНС України у Сумській області пропонувалася єдина вакантна посада диспетчера чергової зміни Оперативно-координаційного центру УДСНС України у Сумській області на яку можна було призначити особу з числа осіб рядового і начальницького складу відповідно до їх кваліфікації. Проте, всі диспетчери відмовилися від запропонованої посади, про що написали рапорти. У зв'язку з тим, що ОСОБА_1 була менш соціально захищеною в порівнянні з іншими диспетчерами 2 ДПРЧ 1 ДПРЗ Управлінння Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області, на підставі наказу Управлінння Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області № 92-ОС від 05.04.2018 її було звільнено зі служби цивільного захисту із займаної посади 10.04.2018 та виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 10 років служби відповідно до пункту 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2018 №393, до речі, цей нормативно-правовий акт поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб. Перед звільненням з позивачем було проведено дві бесіди, але вона відмовилася підписувати аркуші бесід. Про засідання атестаційної комісії позивач була повідомлена усно, проте вона не з'явилася на нього. Таким чином, посилаючись на викладені доводи, вважає правомірним наказ УДСУНС у Сумській області № 92 від 05.04.2018 року, а позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають.

Позивач, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу та поясненнях, посилаючись на викладені доводи вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням вимог чинного законодавства, норм матеріального та процесуального права, оскільки відповідач здійснив протизаконне звільнення ОСОБА_1 із займаної посади.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач та її представник, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Представники відповідачів в судовому засіданні, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, просили скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позову відмовити, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є колишнім сержантом служби цивільного захисту, з 14.03.2011 працювала на посаді диспетчера другої державної пожежно-рятувальної частини Першого ДПРЗ УДСУНС у Сумській області, загальний стаж роботи становить 10 років.

07.02.2018 позивача письмово повідомлено про те, що відповідно до наказу ДСНС України №717 від 29.12.2017 "Про здійснення організаційно-штатних заходів в організаційних структурах ДСНС", її посада скорочується і вона підлягає вивільненню. Також, у повідомленні було зазначено, що після закінчення 2-х місячного терміну з моменту одержання цього персонального повідомлення, та за умови відсутності іншої вакантної посади позивач підлягає звільненню зі служби цивільного захисту відповідно до вимог чинного законодавства України (а.с.9).

Наказом УДСУНС у Сумській області від 05.04.2018 № 92-ОС "Про кадрові питання" ОСОБА_1 було звільнено зі служби цивільного захисту із займаної посади з 10.04.2018 (а.с.10).

Не погоджуючись із прийнятим наказом, позивач звернулась до суду з даним позовом про визнання його протиправним та скасування, а також поновлення її на атестованій посаді диспетчера другої державної пожежно-рятувальної частини Першого ДПРЗ УДСУНС у Сумській області та стягнення з відповідача на користь позивача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу починаючи з 11.04.2018 року по день поновлення на роботі.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог, оскільки звільнення позивача здійснено з порушенням вимог чинного законодавства, тому є незаконним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 120 Кодексу цивільного захисту України на службу цивільного захисту приймаються на конкурсній та контрактній основі громадяни України з повного загальною середньою освітою, які відповідають кваліфікаційним вимогам і здатні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, освітнім і професійним рівнем, станом здоров'я виконувати свій службовий обов'язок.

Пунктами 45-56 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України № 593 від 11.07.2013 року визначено порядок укладення контракту про проходження служби цивільного захисту (далі - Положення №593).

Підпунктом 4 пункту 176 Положення № 593 визначено, що контракт про проходження служби цивільного захисту припиняється (розривається), а особи рядового і начальницького складу звільняються із служби цивільного захисту у зв'язку із скороченням штатів - у разі неможливості використання на службі у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційно-штатних заходів, про що особи рядового і начальницького складу попереджаються за два місяці.

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, до якого в даному випадку відноситься Положення №593, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Так, зазначеним положенням не врегульовані питання гарантій працівників, що підлягають звільненню у зв'язку зі скороченням.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, колегія суддів приходить до висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Судом встановлено, що відповідно до наказу ДСНС України від 29.12.2017 №717 "Про здійснення організаційно-штатних заходів в організаційних структурах ДСНС" (а.с.119-120) було змінено штат диспетчерів 2 ДПРЧ Першого ДПРЗ УДСНС України у Сумській області з чотирьох посад осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту на 3 посади осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту та 1 посаду за вільним наймом (трудовий договір).

У зв'язку зі скороченням штату всім чотирьом диспетчерам 2 ДПРЧ Першого ДПРЗ УДСНС України у Сумській області пропонувалася єдина вакантна посада диспетчера чергової зміни Оперативно-координаційного центру УДСНС України у Сумській області на яку можна було призначити особу з числа осіб рядового і начальницького складу відповідно до їх кваліфікації. Проте всі диспетчери відмовилися від запропонованої посади, про що написали рапорти.

З урахуванням того, що ОСОБА_1 була менш соціально захищеною в порівнянні з іншими диспетчерами 2 ДПРЧ Першого ДПРЗ УДСНС України у Сумській області, її було звільнено зі служби цивільного захисту 10.04.2018 наказом УДСНС України у Сумській області №92 від 05.04.2018, мотивуючи тим, що спеціальним законодавством передбачено звільнення у зв'язку зі скороченням штатів у разі неможливості використання саме на службі.

Перед звільненням у зв'язку зі скороченням штату з ОСОБА_1 було проведено дві бесіди, але вона відмовилася підписувати аркуші бесід, про що були складені акти (а.с.67-68,75-76,78,81).

Як вбачається з матеріалів справи, на момент звільнення ОСОБА_1 у Першому ДПРЗ УДСНС України у Сумській області була наявна вакантна посада, оскільки, як було зазначено вище, наказом ДСНС України від 29.12.2017 №717 було змінено штат диспетчерів з чотирьох посад осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту на 3 посади осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту та 1 посаду за вільним наймом (трудовий договір). Отже, вакантною була 1 посада за вільним наймом (трудовий договір), яка не була запропонована позивачці, що є порушенням трудового законодавства.

З огляду на положення ст. 43 Конституції України та ч.2 ст.40 КЗпП України, колегія суддів вказує на обов'язок роботодавця запропонувати працівнику всі наявні вакантні посади в установі, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Такі висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, зокрема, в постанові від 16.04.2018 року по справі№ 805/771/16-а.

Частина 5 статті 242 КАС України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів вважає хибними доводи скаржника про те, що така посада не могла бути запропонована позивачці, оскільки ця посада передбачає роботу за вільним наймом, натомість позивачка була атестованим працівником, оскільки в даному випадку визначальним є захист трудових прав позивачки, що передбачені ст. 43 Конституції України, а частина 2 статті 40 КЗпП України передбачає обов'язок роботодавця запропонувати працівнику всі наявні вакантні посади в установі.

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що позивач на момент звільнення була вагітною, по що свідчать довідки КУ «Сумський міський клінічний пологовий будинок Пресвятої Діви Марії» (а.с.231-232)

Так, колегія суддів звертає увагу на те, що питання вивільнення працівників, які мають певні пільги, зокрема вагітних жінок, жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда спеціальним законом не врегульовано, тому згідно із частиною шостою статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

За приписами частини третьої статті 184 КЗпП України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Таким чином, колегія суддів вказує на те, що зазначена норма чітко встановлює гарантію обмеження звільнення вагітних жінок та передбачає можливість такого звільнення лише у випадку повної ліквідації підприємства й за умови обов'язкового працевлаштування.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 21.03.2018 року по справі № 813/6512/15.

З огляду на викладене, враховуючи порушення відповідачем вимог чинного законодавства при звільненні позивача, колегія суддів приходить до висновку, що наказ про звільнення ОСОБА_1 не може бути визнаний судом законним.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що УДСУНС у Сумській області, приймаючи наказ № 92 від 05.04.2018 року, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, без дотриманням вимог ч.2 ст.2 КАС України.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, під час розгляду справи ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції, не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про правомірність оскаржуваного наказу.

Таким чином, колегія суддів погоджується висновком суду першої інстанції про необхідність скасування наказу УДСУНС у Сумській області № 92 від 05.04.2018 року.

Відповідно до ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно з ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків.

Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 28 - 36, Series A №18).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.

Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В справі «East/WestAllianceLimited» проти України» (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов'язання за цим положенням. Межі обов'язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що оскаржуваний наказ підлягає скасуванню, а позивач - поновленню на атестованій посаді диспетчера 2 ДПРЧ Першого ДПРЗ УДСНС України у Сумській області.

У зв'язку з незаконним звільненням відповідно до ч.3 ст. 235 КЗпП України підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

З моменту звільнення позивача (10.04.2018) по дату винесення судового рішення (02.10.2018) кількість робочих днів складає 120.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 25.02.1995, середній заробіток за час вимушеного прогулу обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, які передували звільненню.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин),

Згідно довідки, виданої Першим ДПРЗ УДСНСУ у Сумській області за вих. №303 від 02.05.2018 середньоденна заробітна плата позивача становить 277,12 грн. (а.с.144).

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача, який становить 33254,40 грн. (277,12 х 120), підлягає стягненню на її користь з відповідача - Першого ДПРЗ УДСНСУ у Сумській області.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вказує на обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для їх задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, відповідача у справі.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 02.10.2018 року по справі № 1840/3012/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)В.А. Калиновський
Судді(підпис) (підпис) Л.В. Мельнікова З.О. Кононенко
Повний текст постанови складено 22.04.2019 року