Справа № 480/871/19
Суддя: О.М. Кунець
Дата ухвалення: 2019-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2019 р. Справа № 480/871/19

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Кунець О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Токар Ю.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Савченко С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/871/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Сумській області про визнання незаконною та скасування вимоги,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління ДФС у Сумській області (далі - відповідач), у якій просить суд визнати незаконною (нечинною) та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Сумській області №Ф-6647-54 від 28.11.2018 про сплату боргу (недоїмки) по сплаті єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 15712,04 грн.

Свої вимоги позивач обгрунтовує, що 11.12.2018 отримав вимогу Головного управління ДФС у Сумській області про сплату боргу (недоїмки) у сумі 15712,04 грн. з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Позивач не погодився з такою вимогою, а тому звернувся до ГУДФС у Сумській області із заявою, у якій вказав, що з 07.07.2010 здійснював підприємницьку діяльність. 31.03.2014 був призваний на військову службу, а тому, з того часу не здійснював господарської діяльності. Після звільнення у запас і по теперішній час працює найнятим працівником у Комунальному закладі "Сумська спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №25 м.Суми", де і сплачує постійно страхові внески на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Про те, що не зареєстрував припинення підприємницької діяльності згадав після отримання вимоги про сплату боргу. При цьому, позивач відмічає, що з його доходу під час проходження військової служби здійснювалися відрахування страхових внесків, а отримана ним вимога свідчить про подвійне стягнення одного і того самого збору. На підставі зазначеного, просив скасувати вимогу від 28.11.2018 №Ф-6647-54 про сплату боргу (недоїмки) у сумі 15712,04 грн.

22.01.2019 позивач отримав відповідь ГУДФС у Сумській області, у якій відповідач керувався нормами Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-УІ (далі - Закон №2464), яким визначаються правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Крім цього, у відповіді вказано, що станом на 31.10.2018 позивач не перебував в процесі припинення підприємницької діяльності. На цю ж дату за позивачем рахувався борг у сумі 15712,04 грн. На підставі цих даних і було сформовано податкову вимогу №Ф-6647-54 від 28.11.2018. У зв'язку з цим, вимога підлягає залишенню без змін, а скарга ОСОБА_1 - без задоволення.

Позивач не погоджується з такою позицією податкового органу, а тому, звернувся до суду.

Ухвалою суду від 11.03.2019 відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

25.03.2019 відповідач подав до суду письмовий відзив на позовну заяву (а.с.25-28), у якій зазначає, що ОСОБА_1 з 07.07.2010 р. по 14.12.2018р. був зареєстрований як фізична особа-підприємець.

Законом №2464-УІ зазначено вичерпний перелік платників єдиного внеску.

Так, в частині першій статті 4 Закону №2464-УІ зазначено, що платниками єдиного внеску є: роботодавці; фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; особи, які провадять незалежну професійну діяльність; члени фермерського господарства; особи, які беруть добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування; центральний орган виконавчої влади.

В Законі №2464-УІ не передбачено взаємовиключення одного платника (платежів) іншим, а навпаки, чітко прописані умови нарахування, сплати та подачі звітності по єдиному внеску по кожному окремому з перелічених у частині першій статті 4 Закону № 2464-УІ платнику.

Отже, фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування і є одночасно найманими працівниками, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання обов'язкової звітності за себе як фізичні особи-підприємці. Сплата єдиного внеску у такому разі не здійснюється подвійно, адже за фізичну особу-підприємця, яка працює найманим працівником у юридичної особи, єдиний внесок сплачує роботодавець (утримань єдиного внеску із заробітної плати немає).

Позивач на момент формування та надіслання вимоги про сплату боргу (недоїмки) був платником єдиного внеску, а тому, вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6647-54 від 28.11.2018 є правомірною, підстави для її скасування відсутні.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити.

Представник відповідача заперечив проти вимог, просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, оцінивши обставини справи, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що 07.07.2010 ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець (а.с.19).

Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі Закон №2464-УІ) регулює правові відноси нарахування і сплати єдиного внеску. У відповідності до Закону №2464-УІ видана Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449 (далі - Інструкція №449).

Законом №2464-УІ зазначено вичерпний перелік платників єдиного внеску, зокрема, ч.1. ст.4 Закону №2464-УІ визначено, що платниками єдиного внеску є: роботодавці; фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; особи, які провадять незалежну професійну діяльність; члени фермерського господарства; особи, які беруть добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування; центральний орган виконавчої влади.

Так, згідно інтегрованої картки платника податків позивач у період з 2007 року не сплачував єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (а.с.35).

Згідно з ч. З VI розділом Інструкції № 449, вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Так, на підставі наявного боргу податковим органом 28.11.2018 сформовано податкову вимогу №Ф-6647-54 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску у сумі 15712,04 грн. (а.с.13), яку вручено позивачу.

14.12.2018 за власним рішенням позивача внесено запис про припинення підприємницької діяльності (а.с.32).

Одночасно, 14.12.2018 ОСОБА_1 звернувся до Державної фіскальної служби України із заявою про скасування вимоги ГУ ДФС у Сумській області про сплату боргу №Ф-6647-54 від 28.11.2018.

17.01.2019 ДФС України прийняв рішення №2377/6/99-99-11-05-02-25 про результати розгляду скарги, у якій відмов у задоволенні заяви ОСОБА_1, а вимогу №Ф-6647-54 від 28.11.2018 залишив без змін (а.с.16-18).

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464), Інструкцією про порядок нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 № 508/26953 (далі - Інструкція №449).

Пунктом 4 ч.1 ст.4 Закону №2464 передбачено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

В силу приписів п.1 ч.2 ст.6 Закону №2464 платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Поряд з цим, 08.06.2014 набрав чинності Закон України від 20.05.2014 №1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» (далі - Закон №1275-VII), яким розділ VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» доповнено пунктом 92, відповідно до якого під час особливого періоду, визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов'язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби звільняються від виконання своїх обов'язків, визначених пунктом 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», якщо вони не є роботодавцями.

Підставою для такого звільнення є заява особи, яка бере добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування та копія військового квитка або копія іншого документа, виданого відповідним державним органом, із зазначенням даних про призов такої особи на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, які подаються до органу доходів і зборів такою особою протягом 10 днів після її демобілізації або після закінчення лікування (реабілітації).

Законом №1275-VII встановлено, що цей пункт застосовується з першого дня мобілізації, оголошеної Указом Президента України від 17.03.2014 №303 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», та протягом усього особливого періоду.

Аналогічні норми містяться також в Інструкції №449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України 28.03.2016 №393). Зокрема, п.7 розд. ІV вказаної Інструкції визначено, що протягом особливого періоду, визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», платники, визначені підпунктами 3 та 4 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, які призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов'язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби звільняються від виконання своїх обов'язків, якщо вони не є роботодавцями.

Таким чином, за змістом наведених норм звільняються від нарахування та сплати єдиного внеску під час особливого періоду, визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», платники єдиного внеску - фізичні особи-підприємці (визначені ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування»), призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов'язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби.

При цьому, на думку суду, для настання передбачуваних наслідків, а саме: звільнення від виконання обов'язків, визначених ч.2 ст.6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», визначальним є те, що особа призвана на військову службу під час мобілізації або ж залучена до виконання обов'язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, при цьому не є роботодавцем (аналогічний правовий висновок за результатами трактування наведених вище норм права викладений в тексті ухвали Вищого адміністративного суду України від 12.10.2017 у справі №817/66/17).

Як свідчать наявні матеріали справи (а саме: надані позивачем копії військового квитка серії ГР №080610), позивач був призваний на військову службу під час мобілізації з 31.03.2014 по 20.03.2015 (а.с.14).

Таким чином, позивач повинен був звернутися до контролюючого органу за місцем обліку із заявою про звільнення особи від виконання своїх обов'язків, встановлених п. 2 ст.6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» упродовж 10 днів після його демобілізації.

Однак з такою заявою, форма якої була затверджена наказом Міністерства фінансів України 28.03.2016 №393, позивач до контролюючого органу не звертався.

За п.12. ч.2 ст.6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», платник єдиного внеску зобов'язаний виконувати інші вимоги, передбачені цим Законом.

За таких обставин, з огляду на відсутність звернення позивачем до ДПІ із відповідною заявою ФОП ОСОБА_1 не виконав вимоги, передбачені пунктом 92 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону.

Слід також зазначити, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ФОП ОСОБА_1 припинив підприємницьку діяльність 14.12.2018 (а.с.32), тобто після формування податкової вимоги Ф-6647-54.

Пункт 6 ч.1 ст.1 Закону №2464 визначає, що недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

За змістом норми ч.ч.2-4 ст.25 Закону №2464, у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов'язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

При цьому, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Платник єдиного внеску зобов'язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

В силу приписів ч.3 ст.9 зазначеного Закону, обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

З означених норм випливає висновок про обов'язок платника єдиного внеску сплачувати суму недоїмки.

З огляду на наведене, дослідивши та проаналізувавши дані з інтегрованої картки платника податків (а.с.35), витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.30-33), з урахуванням обставин неподання позивачем заяви про звільнення від виконання своїх обов'язків, визначених пунктом 2 статті 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" протягом 10 днів після його демобілізації, невмотивованими є доводи позивача про наявність підстав для скасування вимоги Головного управління ДФС у Сумській області №Ф-6647-54 від 28.11.2018 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску у сумі 15712,04 грн.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1 ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У відповідності до ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ст.74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, відповідачем доведено правомірність прийнятих ним рішень на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Водночас, позивачем не доведено належними та достатніми доказами викладені в позові обставини.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Сумській області про визнання незаконною та скасування вимоги.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Сумській області про визнання незаконною та скасування вимоги - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 15.04.2019 року.

Суддя О.М. Кунець