Справа № 1340/4176/18
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2019-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 рокуЛьвів№857/852/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Бруновської Н.В., Затолочного В.С.,

при секретарі судового засідання: Бедрій Х.П.

з участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 управління МВСУ у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2018 року у справі №1340/4176/18, головуючий суддя Крутько О.В., повний текст рішення складений 19.12.2018р., за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, ОСОБА_3 управління Національної поліції у Львівській області третя особа ОСОБА_4 відділ Львівського міського управління ОСОБА_3 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом про визнання протиправним та скасування наказу ОСОБА_3 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 21.08.2018 року №1162 о/с «Про звільнення»; поновлення на посаді оперуповноваженого відділу карного розшуку ОСОБА_4 районного відділу Львівського міського управління ОСОБА_3 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 07.11.2015 року; зобов'язання ОСОБА_3 управління Національної поліції у Львівській області працевлаштувати ОСОБА_1 з 07.11.2015 року у відповідності до п.9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» шляхом призначення на посаду оперуповноваженого сектору карного розшуку ОСОБА_4 відділу поліції ОСОБА_3 управління поліції у Львівській області; стягнення з ОСОБА_3 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21.08.2018 року до дати винесення рішення у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом ОСОБА_3 управління МВС України у Львівській області від 21.08.2018 року №1161 о/с, на виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2018 року у справі №876/2068/18, позивача було поновлено на посаді оперуповноваженого відділу карного розшуку ОСОБА_4 районного відділу Львівського міського управління ОСОБА_3 управління МВС України у Львівській області з 06.11.2015 року. Наказом від 21.08.2018 року №1162/ос ОСОБА_3 управління МВС України у Львівській області позивача звільнено з органів внутрішніх справ за п.64 «г» (через скорочення штатів). Таке звільнення позивач вважає протиправним, таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України та порушує його конституційні права.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2018 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ ОСОБА_3 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області №1162 о/с від 21.08.2018 року в частині звільнення у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 з посади оперуповноваженого відділу карного розшуку ОСОБА_4 районного відділу Львівського міського управління ОСОБА_3 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області. Поновлено ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого відділу карного розшуку ОСОБА_4 районного відділу Львівського міського управління ОСОБА_3 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 07.11.2015 року. Стягнути з ОСОБА_3 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 6366,60 грн. без урахування сум обов'язкових до сплати податків та внесків. Постанову суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 та стягнення на його користь грошового забезпечення у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 2397, 60 грн. звернуто до негайного виконання. Відмовлено у задоволенні позовної вимоги про зобов'язання ОСОБА_3 управління Національної поліції у Львівській області працевлаштувати ОСОБА_1 з 07.11.2015 року у відповідності до п.9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» шляхом призначення на посаду оперуповноваженого сектору карного розшуку ОСОБА_4 відділу поліції ОСОБА_3 управління поліції у Львівській області.

Не погоджуючись із рішення суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що з рішенням суду в частині відмови у задоволенні останньої позовної вимоги до ОСОБА_3 управління Національної поліції у Львівській області апелянт не погоджується та вважає, що таким рішенням судом порушено норми матеріального права. Доводи апелянта зводяться до того, що поновлення позивача у міліції не поновлює порушених прав, а відповідно є неефективним способом захисту без задоволення вимоги щодо працевлаштування в органах поліції. Просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13.12.2018 у справі №1340/4176/18 в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов'язання ОСОБА_3 управління Національної поліції у Львівській області працевлаштувати ОСОБА_1 з 07.11.2015 року у відповідності до п.9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» шляхом призначення на посаду оперуповноваженого сектору карного розшуку ОСОБА_4 відділу поліції ОСОБА_3 управління поліції у Львівській області та в цій частині винести нове рішення, яким позовну вимогу задовольнити. В іншій частині рішення залишити без змін.

Відповідач, ОСОБА_3 управління МВСУ у Львівській області подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що не погоджується з ухваленим судовим рішенням та вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у судовому рішенні, не відповідають обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, у зв'язку з чим вказане рішення підлягає скасуванню. Зазначає, що Національна поліція не належить до органів внутрішніх справ та не входить до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України, а є самостійним центральним органом виконавчої влади, який був утворений КМУ. Відповідно до ст. 1, 13 Закону України «Про Національну поліцію», Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Систему поліції складають центральний орган управління поліцією та територіальні органи поліції. Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ГУМВС України у Львівській області та ГУНП у Львівській області є окремими юридичними особами та мають різні ідентифікаційні коди юридичних осіб.

Також зазначає, що позивача було попереджено про майбутнє звільнення через скорочення штатів в силу закону.

Посилання позивача щодо порушень при звільненні положень Кодексу Законів про працю України є необґрунтованим, оскільки норми Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» та Положення про проходження служби, якими визначено порядок звільнення, є спеціальними нормами по відношенню до статей КЗпП України та мають пріоритетне застосування. ОСОБА_1 із письмовим рапортом про звільнення з ОВС у зв'язку з переведенням до іншого міністерства, у визначеному Законом України «Про Національну поліцію» порядку станом з 06.08.2018 до 06.11.2015 не звертався, тому не використав можливість щодо працевлаштування, передбачену перехідними положеннями Закону України «Про Національну поліцію».

ГУМВС не вправі був переводити працівника до НПУ без його бажання. Пропонувати посади в новоутвореному органі НПУ позивачу міг лише представник цього органу, а не ГУМВС України у Львівській області. Такі дії могли бути вчинені лише за умови, що позивач виявив би бажання, тобто подав відповідну заяву чи рапорт. Без волевиявлення працівника, НПУ не уповноважена пропонувати посади у своєму органі, у тому числі видати наказ про призначення чи переведення працівника, який не перебуває з ним у трудових відносинах та не виявив бажання розпочати такі. Підставою для видачі управлінського рішення - наказу є рапорт чи заява працівника.

В свою чергу Відповідач ГУМВС не вправі та не зобов'язаний був пропонувати посади що знаходяться в штаті іншої самостійної юридичної особи засновником якої він не є. Отримання від цивільних осіб (в тому числі колишніх працівників міліції звільнених з органів внутрішніх справ) заяв, їх реалізація у спосіб видачі відповідних наказів про призначення на посади в Національній поліції України не відносилось до повноважень відповідача - ГУМВС. Також вважає, що позивач не може бути прийнятий на службу в поліції в поза процедурний порядок передбачений ст.47-57 Закону України «Про Національну поліції» (тобто на підставі рішення суду), оскільки це потребує втручання суду у дискреційні повноваження відповідача. З урахуванням наведених доводів просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали з підстав наведених у скарзі, просили рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та в цій частині прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Відповідачі в судове засідання не прибули хоча належним чином були повідомлені про дату судового засідання.

Відповідно до ст. 129 КАС України, на офіційну електронну адресу відповідача були надіслані повістки, проте підтвердження про їх отримання на електронну адресу суду не надходило.

Відповідно до ч. 3 ст. 129 КАС України, якщо протягом дня, наступного за днем надсилання тексту повістки, підтвердження від учасника судового процесу не надійшло, секретар судового засідання складає про це довідку, що приєднується до справи і підтверджує належне повідомлення учасника судового процесу про дату, час і місце судового розгляду. В такому випадку повістка вважається врученою з моменту складання секретарем судового засідання відповідної довідки.

На виконання вказаної норми секретарем судового засідання складено довідки, яка приєднані до матеріалів справи.

Згідно із ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Представник відповідача ОСОБА_3 управління МВСУ у Львівській області у попередньому судовому засіданні проти апеляційної скарги позивача заперечив, просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог без змін. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 управління УМВСУ у Львівській області підтримав з підстав наведених у скарзі, просив скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 в період з 16.02.2011 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ України.

Наказом ГУ МВС №813 о/с відповідно до «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 (далі - Положення), звільнено з органів внутрішніх справ: у запас Збройних Сил України за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) позивача старшого лейтенанта міліції, оперуповноваженого сектору карного розшуку ОСОБА_4

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.01.2018 року у справі №813/6276/15, визнано протиправним та скасовано наказ ОСОБА_3 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області №831 о/с від 06.11.2015 в частині звільнення ОСОБА_1; поновлено ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого відділу кримінальної поліції ОСОБА_4 відділу поліції ОСОБА_3 управління Національної поліції у Львівській області з 07.11.2015. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді звернуто до негайного виконання; стягнуто з ОСОБА_3 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.11.2015 по 24.01.2018 в сумі 43701 грн. 60коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства. Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 2397 грн. 60коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства звернуто до негайного виконання.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2018 року у справі №876/2068/18 апеляційну скаргу ОСОБА_3 управління поліції у Львівській області задоволено. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2018 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого відділу кримінальної поліції ОСОБА_4 відділу поліції ОСОБА_3 управління Національної поліції у Львівській області з 07 листопада 2015 року та в цій частині звернення рішення до негайного виконання скасовано та прийнято нову постанову, якою позов в цій частині задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого сектору карного розшуку ОСОБА_4 районного відділу Львівського міського управління ОСОБА_3 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 06 листопада 2015 року. Постанова в частині поновлення на публічній службі ОСОБА_1 підлягає негайному виконанню. В решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2018 року залишено без змін.

21 серпня 2018 року ОСОБА_3 управлінням Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області прийнято наказ №1161 о/с, на виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду у справі №876/2068/18 від 29.05.2018 року. Поновлено ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого сектору карного розшуку ОСОБА_4 районного відділу Львівського міського управління ОСОБА_3 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 06 листопада 2015 року.

21 серпня 2018 року ОСОБА_3 управлінням Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області прийнято наказ №1162 о/с, яким звільнено зі служби в органах внутрішніх справ за ст.64 «г» (через скорочення штатів) старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 оперуповноваженого сектору карного розшуку ОСОБА_4 районного відділу ЛМУ ГУМВС України Львівській області з 06.11.2017 року.

Позивач не погоджується з наказом про звільнення з посади з огляду на його протиправність, яка встановлено судовим рішенням у справі №813/6276/15. Зокрема, вказує, що попереднє звільнення зі служби відбулося за аналогічних підстав, що у спірному випадку.

Суд першої інстанції позов задовольнив частково з тих підстав, що на ОСОБА_3 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області покладено обов'язок працевлаштувати позивача у спосіб, достатній для відновлення прав останнього, що передбачає можливість подальшого використання позивача на службі шляхом поновлення на посаді. Що стосується поновлення на посаді в органах Національної поліції, то працівник міліції може бути прийнятий на службу в поліцію лише у порядку визначеному пунктом 9 розділу XI «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №580-VIII, а відтак підстав для зобов'язання ОСОБА_3 управління Національної поліції у Львівській області працевлаштувати позивача на аналогічній посаді в міліції немає.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та вважає їх такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Громадянам згідно статтею 43 Конституції України гарантується захист від незаконного звільнення.

Проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки регламентувалися Законом України «Про міліцію» (далі - ОСОБА_5 №565-XII), чинним до 07.11.2015 та на час виникнення спірних відносин, а також Положенням.

Так, відповідно до статті 18 Закону №565-XII порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням, згідно з пунктом 8 якого дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема у зв'язку зі скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

За приписами пункту 64 «г» Положення (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

02.07.2015 був прийнятий ОСОБА_5 України «Про Національну поліцію» (далі - ОСОБА_5 №580-VІІІ), який опубліковано в газеті «Голос України» від 06.08.2015 №141-142.

Пунктами 8-11 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VII передбачено, з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Таким чином, вищезазначені норми «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №580-VII та Положення містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: при відмові працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийнятті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, керівник органу прямо зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.

Як слідує з матеріалів справи, позивач не відмовлявся від проходження служби, а навпаки, виявив бажання проходити службу в поліції, подавши відповідну заяву від 06.11.2015 року та рапорт від 16.11.2015 року. Крім того, позивач неодноразово звертався із заявами про бажання проходити службу в поліції від 23.02.2018 року, 02.03.2018 року, 12.03.2018 року.

ГУ МВС України у Львівській області у встановлений законодавством строк не запропонувало позивачу жодної посади в новостворених органах Національної поліції.

Що стосується доводів апелянта про те, що позивач не вжив заходів з приводу виявлення бажання проходити службу в поліції, то апеляційний суд вважає такі необґрунтованими, оскільки такі обставини не звільняють суб'єкта владних управлінських функцій від обов'язку дотримуватись порядку звільнення визначеного чинним законодавством, а саме дослідити обставини можливості подальшого використання на службі.

ОСОБА_2 за умови дослідження таких обставин при звільненні позивача на підставі підп. «г» п.64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, процедура звільнення буде відповідати критерію обґрунтованості (п.3 ч.3 ст.2 КАС України).

Розглядаючи дану справу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про грубе порушення прав позивача та фактичне ухилення відповідача від виконання рішень суду, про що свідчить формальне видання наказу про поновлення позивача на посаді, та одразу в цей же день його звільнення.

Звільнення позивача згідно наказу № 1162 о/с від 21.08.2018 року було здійснено за аналогічних обставин, яким постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2018 року у справі №876/2068/18/16 та постановою Львівського окружного адміністративного суду від 24.01.2018 року у справі № 813/6276/15 надано правову оцінку.

Крім цього, як пояснили у судовому засіданні позивач та його представник, на виконання оскаржуваного рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13.12.2018 р., позивач був поновлений на посаді 11.01.2019 р. та у цей же день звільнений з цих самих підстав, підп. «г» п.64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Відповідно до ч.4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України, Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звільнення позивача мало місце 06.11.2015 року. До 06.11.2017 року як зазначено в наказі ОСОБА_3 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 21.08.2018 року №1162 о/с «Про звільнення». Позивач фактично поновлено не було.

Таким чином, позивач поновлений та звільнений одною датою 06.11.2015 року. Наявні підстави для поновлення позивача на посаді в органі, з якого його було незаконно звільнено, а саме: на посаді оперуповноваженого відділу карного розшуку ОСОБА_4 районного відділу Львівського міського управління ОСОБА_3 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 07.11.2015 року.

З урахуванням наведених вище висновків суду, як наслідок підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», цей Порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу працівника. У відповідності до ч. 3 п. 2 даного Порядку, збереження заробітної плати «у всіх інших випадках», до яких відноситься й випадок вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Як встановлено в рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 24.01.2018 року у справі №813/6276/18 відповідно до довідки про доходи позивача від 28.04.2017 №3 за останні два місяці, які передували звільненню з посади (вересень-жовтень 2015 року), позивач отримав 4795,20грн. грошового забезпечення. Відповідно середньомісячне грошове забезпечення позивача за вказаний період становить 2397,6 грн., середньоденне - 78,60грн. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.01.2018 року у справі №813/6276/18 за час вимушеного прогулу стягнуто 43701,60грн. (78,60грн.х556днів) з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Отже, період, за який слід стягнути грошове забезпечення за час вимушеного прогулу - 21.08.2018 року по 13.12.2018 року (81 робочий день). Всього до стягнення підлягає грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 6366,60 грн., а саме: 81 (день) х 78,60 грн. (розмір середньоденної заробітної плати), яку слід стягнути з ОСОБА_3 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, постанова суду в частині поновлення позивача та стягнення грошового забезпечення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Відповідачем ОСОБА_3 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, як суб'єктом владних повноважень, не доведено правомірності своїх дій при прийнятті наказу від 21.08.2018 року №1162 о/с про звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ у запас за п.64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів), а відтак такий наказ є протиправним.

Що стосується позовної вимоги про зобов'язання ОСОБА_3 управління Національної поліції у Львівській області працевлаштувати ОСОБА_1 з 07.11.2015 року у відповідності до п.9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» шляхом призначення на посаду оперуповноваженого сектору карного розшуку ОСОБА_4 відділу поліції ОСОБА_3 управління поліції у Львівській області, апеляційний суд зазначає наступне.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає ОСОБА_5 України «Про Національну поліцію» (далі - ОСОБА_5).

02.07.2015 року Верховною ОСОБА_4 України прийнято ОСОБА_5 України «Про Національну поліцію» (далі - ОСОБА_5), який набрав чинності 07.11.2015 року.

Згідно з ч. 1 ст. 48 Закону призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.

Статтею 47 Закону встановлено, що призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України. У разі проведення конкурсу для визначення кандидата для призначення на відповідну посаду призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції згідно з номенклатурою посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України, та відповідно до результатів конкурсу.

Пунктом 9 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Згідно пункту 10 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Таким чином, працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою або шляхом проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Зі змісту оскаржуваного наказу випливає, що відповідач при звільненні позивача керувався підпунктом «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року №114, з наступними змінами та доповненнями.

У відповідності до наведеного підпункту особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Відтак, звільнення зі служби допускається за умови відсутності можливості подальшого використання на службі позивача, шляхом пропозиції посад або проходження конкурсу.

Слід зауважити, що Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідачем не дотримано вищевказаних вимог закону при винесені оскаржуваного наказу.

Також Європейський суд у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) зазначив щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобовязання, взяті державою, навіть якщо такі зобовязання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу повязана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобовязань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Отже, якщо держава задекларувала певні правила поведінки при звільненні працівників поліції (зокрема, встановлення вичерпного переліку підстав у звязку з якими забороняється звільнення працівника), то вона зобовязана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Крім цього, апеляційний суд зазначає, що позивач неодноразово був звільнений та поновлений на посаді в один і той самий день. Після поновлення позивача на посаді, відповідачами повторно порушено його права з тих самих підстав.

Поновлення позивача у міліції не поновлює порушених прав, а відповідно є неефективним способом захисту без задоволення вимоги щодо працевлаштування в органах поліції.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

З урахуванням наведеного вище, апеляційний суд приходить до висновку, що позовна вимога про зобов'язання ОСОБА_3 управління Національної поліції у Львівській області працевлаштувати ОСОБА_1 з 07.11.2015 року у відповідності до п.9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» шляхом призначення на посаду оперуповноваженого сектору карного розшуку ОСОБА_4 відділу поліції ОСОБА_3 управління поліції у Львівській області підлягає частковому задоволенню шляхом зобов'язання ОСОБА_3 управління Національної поліції у Львівській області працевлаштувати ОСОБА_1 з 07.11.2015 року у відповідності до п.9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» шляхом призначення на рівнозначну посаду.

Вказані вище обставини є безсумнівною підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийнятті нового рішення про задоволення позову з наведених вище підстав.

Судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, що призвело до ухвалення рішення, яке підлягає скасуванню з підстав визначених ст. 317 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвали нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасуванню та апеляційним судом приймається в цій частині нове рішення про задоволення позову з наведених вище підстав.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2018 року у справі №1340/4176/18 скасувати в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов'язання ОСОБА_3 управління Національної поліції у Львівській області працевлаштувати ОСОБА_1 з 07.11.2015 року у відповідності до п.9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» шляхом призначення на посаду оперуповноваженого сектору карного розшуку ОСОБА_4 відділу поліції ОСОБА_3 управління поліції у Львівській області та в цій частині прийняти нове рішення, яким позовну вимогу задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_3 управління Національної поліції у Львівській області працевлаштувати ОСОБА_1 з 07.11.2015 року у відповідності до п.9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» шляхом призначення на рівнозначну посаду.

В решті постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 управління МВСУ у Львівській області залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя ОСОБА_5
судді ОСОБА_6
ОСОБА_7
Повний текст постанови складено 19.04.2019р.