Справа № 360/4428/18
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року справа №360/4428/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Казначеєва Е.Г., Міронової Г.М., за участю секретаря судового засідання - Святодух О.Б., представника відповідача - Татаринової О.В., діючої за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 31 січня 2019 року у справі № 360/4428/18 (головуючий суддя І інстанції Пляшкова К.О.), складеного в повному обсязі 31 січня 2019 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області, за позовом адвоката Овчаренка Олександра Вікторовича в інтересах ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про стягнення винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції, -

ВСТАНОВИВ:

26 грудня 2018 року адвокат Овчаренко Олександр Вікторович, який діє в інтересах ОСОБА_3 звернувся до Луганського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Луганській області про стягнення з відповідача грошової винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07 листопада 2015 року по 31 січня 2016 року у загальному розмірі 18 380,00 грн. (а.с. 3-5).

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 31 січня 2019 року відмовлено у задоволені клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду (а.с. 87-88).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 31 січня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_3 винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07 листопада 2015 року по 31 січня 2016 року у загальній сумі 12446,61 грн. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов'язкових платежів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 89-94).

Не погодившись з судовим рішенням, Головне управління Національної поліції в Луганській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення Луганського окружного адміністративного суду від 31 січня 2019 року у справі № 360/4428/18 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначив, що винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції не є щомісячною, не має постійного характеру, відтак її не можна віднести до складової грошового забезпечення позивача.

Посилався на пропущення строку звернення до суду з даним позовом.

Зазначив, що спірна винагорода може бути виплачена тільки за час фактичної участі військовослужбовця, осіб рядового і начальницького складу у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об'єкти, що охороняються військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу, звільненні таких об'єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження безпосередньо участі позивача у проведенні антитерористичної операції, при цьому відсутні і будь-які розпорядчі документи, які б свідчили про виконання позивачем завдань керівництва штабу антитерористичної операції у спірний період.

Накази першого заступника керівника АТЦ при СБУ не є доказами безпосередньої участі позивача у проведенні антитерористичної операції, а лише підтверджують можливість залучення позивача до проведення антитерористичної операції.

Виконання службових обов'язків в містах, які відносяться до зони проведення антитерористичної операції, не свідчить про виконання позивачем конкретних завдань, пов'язаних з його безпосередньою участю в проведенні антитерористичної операції.

Апелянт посилається на правову позицію висловлену Верховним Судом у постанові від 03 серпня 2018 року у справі № 805/1751/15-а, від 21 лютого 2018 року по справі № 805/2527/17-а, від 805/4523/16-а, а також на рішення окружних адміністративних та апеляційний адміністративних судів (а.с. 99-116).

Представник відповідача в судовому засідання надала пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просила суд її задовольнити.

Позивач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

В суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проходить службу в ОВС України, що підтверджено сукупністю доказів, наявних в матеріалах справи, зокрема довідкою про проходження позивачем служби в ОВС (а.с. 35-36).

Згідно з копіями витягів із наказів першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Луганської та Донецької областей) (по стройовій частині) від 12 грудня 2014 року № 97; від 17 листопада 2015 року № 321; від 07 грудня 2015 року № 341; від 30 квітня 2018 року № 120 дск майор поліції ОСОБА_3 у період з 22 серпня 2014 року по 07 листопада 2015 року, з 07 листопада 2015 року по 30 квітня 2018 року перебував у складі сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення, з метою виконання службових (бойових) завдань (а.с. 57-68).

На підставі вищевказаних наказів ГУНП в Луганській області видано позивачу довідку від 12 листопада 2018 року № А-13658 про безпосередню участь особи в Антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України про те, що він дійсно в період з 22 серпня 2014 року по 07 листопада 2015 року, з 07 листопада 2015 року по 30 квітня 2018 року безпосередньо брав участь в Антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення Антитерористичної операції на території Луганської області (а.с. 11). Відповідно до довідки ГУНП в Луганській області від 08 січня 2019 року № 14/111/22-2019 про доходи позивача з 07 листопада 2015 року по 31 січня 2016 року (а.с. 56) позивачу нараховане грошове забезпечення:

- за листопад в сумі 4680,00 грн., у тому числі: посадовий оклад - 2000,00 грн., оклад за спеціальним званням - 1600,00 грн., вислуга років - 1080,00 грн.;

- за грудень 2015 року в сумі 7850,00 грн. у тому числі: посадовий оклад - 2500,00 грн.; оклад за спеціальним званням - 2000,00 грн.; вислуга років - 1350,00 грн.; одноразова премія - 2000,00 грн.;

- за січень 2016 року в сумі 5850,00 грн. у тому числі: посадовий оклад - 2500,00 грн.; оклад за спеціальним званням - 2000,00 грн.; вислуга років - 1350,00 грн.

Також за даними вказаної довідки встановлено, що винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції за спірний період позивачу не нараховувалась.

Спірним питанням у справі є наявність підстав для нарахування та виплати позивачу винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за спірний період.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачу відповідачем неправомірно не нараховане та не виплачено винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07 листопада 2015 року по 31 січня 2016 року.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Для врегулювання спірних відносин необхідно застосувати Закон України від 02 липня 2015 року № 580-VIІI "Про Національну поліцію" (далі - Закон № 580), постанову Кабінету Міністрів України від 31 січня 2015 року № 24 "Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій" (далі - Постанова № 24), яка діяла до 21 січня 2016 року, постанову Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" (далі - Постанова № 988) та наказ Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499 "Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ", який діяв до 13 грудня 2016 року (далі - Наказ № 499).

Пунктом 1 Постанови № 24 встановлено, що в особливий період або під час проведення антитерористичної операції військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань, правоохоронних органів, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду виплачується винагорода у відсотках місячного грошового забезпечення.

Розмір винагороди визначається виходячи з розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних додаткових видів місячного грошового забезпечення постійного характеру, премії та повинен становити не менш як 3 тис. гривень на місяць. У разі коли військовослужбовець, особа рядового або начальницького складу, що брали безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду менше одного календарного місяця, розмір винагороди визначається пропорційно дням участі виходячи з її розміру, що становить не менш як 3 тис. гривень.

Винагорода військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу виплачується також під час безперервного перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров'я після отриманих під час безпосередньої участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду поранень (контузії, травми, каліцтва).

Пунктом 1 Постанови № 988 установлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Оскільки наказ Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 "Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання" набрав чинності 27 травня 2016 року, до спірних правовідносин слід застосувати норми Наказу № 499.

Пунктом 3 Наказу № 499, яким затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, встановлено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (аналогічні за змістом положення містяться в пункті 3 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за № 669/28799, який набрав чинності 27 травня 2016 року (далі - Порядок № 260).

Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою Наказом № 499, зокрема, визначено, що:

- при виплаті особі рядового чи начальницького складу грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата (підпункт 1.7);

- грошове забезпечення, виплачене особі рядового чи начальницького складу несвоєчасно або виплачене їй у меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, що передував моменту звернення за одержанням недоотриманого грошового забезпечення, протягом якого особа мала на нього право (підпункт 1.12).

Аналогічні за змістом положення містяться в пунктах 9, 11 Порядку № 260.

Відповідно до змісту пункту 1 Постанови № 24 винагорода повинна нараховуватись виходячи з розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних додаткових видів місячного грошового забезпечення постійного характеру, премії та повинна становити не менш як 3 тис. гривень на місяць. У разі коли військовослужбовець, особа рядового або начальницького складу, що брали безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду менше одного календарного місяця, розмір винагороди визначається пропорційно дням участі виходячи з її розміру, що становить не менш як 3 тис. гривень.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2015 року № 24 "Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій" та наказом Міністерства оборони України від 02 лютого 2015 року № 49 "Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій" регламентувався порядок виплати винагороди за участь в антитерористичній операції міліціонерам, який поширюється на поліцейських, з огляду на наступне.

Правоохоронні органи - державні органи, що на підставі законодавства держави здійснюють правоохоронну (правозастосовну та правозахисну) діяльність.

Діяльність правоохоронних органів спрямована на забезпечення законності і правопорядку, захист прав та інтересів громадян, соціальних груп, суспільства і держави, попередження, припинення правопорушень, застосування державного примусу або заходів громадського впливу до осіб, які порушили закон та правопорядок.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 580 Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

За приписами статті 2 Закону № 580 завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Отже, Національна поліція є правоохоронним органом. Постановою № 24 визначено, що в особливий період або під час проведення антитерористичної операції особам рядового та начальницького складу правоохоронних органів виплачується винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції у відсотках місячного грошового забезпечення

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком. Відповідно до Додатку в розділі «Луганська область» перший пункт «Міста обласного значення» під номерами 12 та 13, зокрема, зазначено: м. Гірське (Гірська міська рада) та м. Сєвєродонецьк (Сєвєродонецька міська рада).

Таким чином, м. Гірське (Гірська міська рада) та м. Сєвєродонецьк (Сєвєродонецька міська рада) Луганської області є населеними пунктами, на території яких з 14 квітня 2014 року здійснювалась та здійснюється по теперішній час антитерористична операція.

Відповідно до наказів Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (по стройовій частині) від 12 грудня 2014 року № 97; від 17 листопада 2015 року № 321; від 07 грудня 2015 року № 341; від 30 квітня 2018 року № 120 дск з метою виконання службових (бойових) завдань позивач залучений та безпосередньо брав участь в антитерористичній операції на території Луганської області, забезпеченні її проведення в період, зокрема з 22 серпня 2014 року по 07 листопада 2015 року, з 07 листопада 2015 року по 30 квітня 2018 року (а.с. 57-68).

Довідкою від 12 липня 2018 року № А-13658 ГУНП в Луганській області підтвердило, що позивач дійсно в період з з 22 серпня 2014 року по 07 листопада 2015 року, з 07 листопада 2015 року по 30 квітня 2018 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення Антитерористичної операції на території Луганської області (а.с. 11).

Зазначеним спростовуються твердження відповідача, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження безпосередньої участі позивача у проведенні антитерористичної операції, за яку Постановою № 24 встановлено виплату грошової винагороди.

При розгляді даної справи суд враховує висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних відносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 812/889/17 (номер рішення в ЄДРСР 75424718) та від 23 жовтня 2018 року у справі № 812/927/16 (номер рішення в ЄДРСР 77361137), від 14 лютого 2019 року у справі № 812/861/17 , від 06 березня 2019 року у справі № 812/1424/16 згідно з якими доказами безпосередньої участі позивача в антитерористичній операції вказані як накази Антитерористичного Центру при Службі безпеки України, так і довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, видані на підставі відповідних наказів Антитерористичного Центру при Службі безпеки України.

З урахуванням такої правової позиції Верховного Суду, суд вважає, що накази Антитерористичного Центру при Службі безпеки України, якими підтверджено періоди включення позивача до складу сил і засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції на території Луганській області, забезпеченні її проведення, та, відповідно, довідка про безпосередню участь особи в Антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, складена відповідачем на підставі таких наказів Антитерористичного Центру при Службі безпеки України, є належними та достатніми доказами безпосередньої участі позивача в антитерористичній операції, що дають право на отримання винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції.

При цьому, суд вважає, що такі накази Антитерористичного Центру при Службі безпеки України, як докази безпосередньої участі позивача в антитерористичній операції, не потребують додаткового підтвердження іншими доказами, зокрема, й наказами ГУНП в Луганської області про залучення співробітників до виконання завдань із забезпечення охорони громадського порядку на блокпостах тощо, як про це зазначає представник відповідача у відзиві на позов.

З огляду на вищевикладене, суд вважає твердження представника відповідача/апелянта, що накази Антитерористичного Центру при Службі безпеки України не є належними доказами безпосередньої участі позивача у антитерористичній операції, безпідставними.

На підставі наведених норм законів та встановлених обставин у справі, суд дійшов висновку про те, що винагорода за участь в антитерористичної операції позивачеві повинна була виплачуватися за спірний період, а саме: з 07 листопада 2015 року по 31 січня 2016 року.

Позивач у період з 28 листопада 2015 року по 09 грудня 2015 року знаходився на лікарняному, що підтверджуються довідкою про тимчасову непрацездатність особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, військовослужбовця внутрішніх військ МВС № 727 (а.с. 46).

Отже, позивачеві відповідачем неправомірно не нараховано та не виплачено винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період 07 листопада 2015 року по 31 січня 2016 року, загальна сума якої становить 12 446,61 грн.:

за листопад 2015 року, у тому числі з 07 листопада 2015 року по 28 листопада 2015 року - 4095,00 грн., (4680 грн / 24 день х 21 днів);

за грудень 2015 року - 4151,61 грн. (7850,00 грн. грошове забезпечення - 2000,00 грн одноразова премія / 31 день х 22 дні);

за січень 2016 року 4200,00 грн., у тому числі з 01 січня 2016 року по 20 січня 2016 року - 3774,19 (5850,00 грн. / 31 день х 20); з 21 січня 2016 року по 31 січня 2016 року - 425,81 грн. (1200,00 грн / 31 день х 11 днів), з відрахуванням установлених законом податків та інших обов'язкових платежів.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що обґрунтованою суму винагороди є 12 446,61 грн.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що посилання апелянта на висновки Верховного Суду, в зазначених в апеляції справах, спростовуються також рішеннями Верховного Суду у справах за аналогічними обставинами, прийнятими пізніше в 2019 році.

Посилання апелянта на постанови Верховного Суду по справі №805/1751/15-а суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки в зазначеній постанові йдеться питання про несення особою в зоні проведення антитерористичної операції виконання своїх службових обов'язків.

По справі, яка розглядається, позивач здійснював службу на посаді старшого інспектора чергової частини відділення поліції № 1 (м. Гірське) Попаснянського ВП ГУНП в Луганській області та в період з 07 листопада 2015 року залучався та брав безпосередню участь в антитерористичній операції з метою виконання службових (бойових завдань), що не є місцем виконання його службових обов'язків.

Посилання апелянта на постанови Верховного Суду по справі 805/2527/17-а суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки в зазначені постанові позивач брала участь у забезпеченні проведення антитерористичній операції у відповідні періоди і винагороду за таку участь вона отримала у повному обсязі.

Посилання апелянта на постанови Верховного Суду по справі 805/4523/16-а суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки в зазначені постанові розглядалось питання не виплати всіх сум грошової допомоги при його звільненні, що не є тотожними вимогами з даною справою.

Що стосується строків звернення до суду з позовними вимогами, суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами апелянта про його місячний термін с наступних підстав.

Апелянт зазначає, що винагорода за безпосередню участь в АТО не входить до складу грошового забезпечення, яке отримував позивач під час проходження служби в поліції, а є окремою державною соціальною підтримкою, яка виплачується під час виплати грошового забезпечення.

До зазначеного висновку прийшов також Верховний суд в постанові від 30 січня 2019 року в справі № 805/4523/16-а, зазначивши що грошова винагорода за участь в АТО не носить систематичний характер, а має тимчасовий характер, залежить від певних обставин, а виплата не є щомісячною.

У разі звільнення зі служби грошове забезпечення особі виплачується до дня виключення зі списків особового складу включно .

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Непоширення КЗпП України на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ/поліції стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці( грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу( зокрема, затримку виплати грошового забезпечення, допомоги та інші, які не є складовими заробітної плати( грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Згідно з частиною 2 статті 233 КЗпП України звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної суми заробітної плати (грошового забезпечення), зокрема, належної позивачу суми грошової допомоги за участь в АТО, не обмежено будь яким строком.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 31 січня 2019 року у справі № 360/4428/18 - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 17 квітня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 квітня 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей

Е.Г. Казначеєв

Г.М. Міронова