Справа № 539/921/14-а
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2019-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Іменем України

18 квітня 2019 року
м. Київ
справа №539/921/14-а
адміністративне провадження №К/9901/22586/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мороз Л.Л.,
суддів: Гімона М.М., Бучик А.Ю.,
розглянувши у порядку попереднього розгляду у касаційній інстанції адміністративну справу № 539/921/14-а
за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України (далі Міноборони), ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі Полтавський облвійськкомат) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1
на постанову Харіквського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2017 року, ухвалену у складі колегії суддів: головуючого судді Бершова Г.Є., суддів Катунова В.В., Ральченка І.М.,
ВСТАНОВИВ:
11 березня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду, з позовом, в якому просив:
- визнати протиправними дії Міноборони та Полтавського облвійськкомату стосовно відмови йому в отриманні грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС;
- зобов`язати Міноборони виплатити йому через Полтавський облвійськкомат одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, в розмірі 30-місячного грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.
Позов ОСОБА_1 обґрунтував тим, що відповідно до Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ) та Порядку та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 (далі - Порядок № 499), він має право на отримання одноразової грошової допомоги військовослужбовцям та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності ІІ групи внаслідок виконання обов`язків військової служби у розмірі 30-місячного грошового забезпечення, а відповідач неправомірно відмовив йому в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги.
Справа розглядалась судами неодноразово.
При новому розгляді, Лубенський міськрайонний суд Полтавської області постановою від 19 травня 2017 року частково задовольнив позовні вимоги:
- зобов`язав Полтавський облвійськкомат надати Міноборони висновок щодо можливості виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги та після отримання відповідного рішення Міноборони про виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги здійснити дії по її виплаті на користь ОСОБА_1 ;
- зобов`язав Міноборони здійснити дії у місячний строк після надходження висновку Полтавського облвійськкомату, щодо прийняття рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в зв`язку із встановленням другої групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону N 2011-ХІІ [в редакції Закону України від 03 листопада 2006 року № 328-V «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб» (далі Закон № 328- V)], у розмірі, встановленому Порядком N 499 з надісланням його до Полтавського облвійськкомату.
Харківський апеляційний адміністративний суд постановою від 22 листопада 2017 року скасував постанову суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання Міноборони здійснити дії у місячний строк після надходження висновку Полтавського облвійськкомату, щодо прийняття рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону N 2011-ХІІ (в редакції Закону № 328-V), у розмірі, встановленому Порядком № 499 з надісланням його до Полтавського облвійськкомату. Ухвалив у цій частині нове рішення, яким:
- зобов`язав Міноборони у місячний строк після надходження висновку Полтавського облвійськкомату розглянути питання про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в зв`язку із встановленням другої групи інвалідності в порядку, передбаченому статтею 16 Закону N 2011-ХІІ та Порядком N 499.
Ухвалюючи рішення по суті позовних вимог суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і у тому разі коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження. Оскільки позивачеві встановлена інвалідність 31 січня 2011 року, то він має право на отримання одноразової грошової допомоги у порядку, визначеному Порядком № 499.
При цьому апеляційний суд не погодився із рішенням суду першої інстанції щодо зобов`язання Міноборони за результатами розгляду вказаного висновку прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, оскільки постійно діючою комісією з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби не здійснювався розгляд заяви позивача по суті, а саме щодо наявності у позивача підстав для отримання одноразової грошової допомоги, не досліджувалися з цього приводу і надані позивачем документи, а також не приймалось рішення про відмову або про виплату допомоги позивачу, тому вимоги про зобов`язання прийняти рішення про призначення та виплати такої допомоги є передчасними.
06 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2017 року, а постанову Лубенського міськрайонного суджу Полтавської області від 19 травня 2017 року залишити в силі.
Касаційна скарга мотивована, зокрема тим, що оскаржуваною постановою апеляційний суд дозволив Міноборони ухилятись від виплати одноразової грошової допомоги, хоча в цій же постанові визнав за позивачем законне право на її отримання.
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 08 грудня 2017 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі КАС України) викладено в новій редакції.
Пунктом 4 частини першої розділу VII Перехідних положень КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частини третя статті 3 КАС України).
Верховний Суд заслухав у попередньому судовому засіданні доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, та, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції без змін, з наступних мотивів та передбачених законом підстав.
У справі, яка розглядається суди встановили, що ОСОБА_1 звільнено з військової служби за станом здоров`я наказом Міністра оборони України від 15 листопада 2001 року №621.
31 січня 2011 року позивач визнаний інвалідом II групи із втратою 80% професійної працездатності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується довідкою від 31 січня 2011 року серії 10 ААА №016289.
Також з 31 січня 2011 року позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 80% безстроково.
У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського облвійськкомату із заявою про виплату одноразової грошової допомоги як інваліду II групи, з урахуванням раніше отриманої страхової суми.
Листом від 24 грудня 2013 року №ВФСЗ//3917 військкомат повідомив позивача про відсутність у нього права на вказану виплату, виходячи з того, що на день його звільнення з військової служби діяла стаття 16 Закону N 2011-ХІІ, яка передбачала державне обов`язкове особисте страхування та не передбачала виплату одноразової грошової допомоги. Оскільки позивач звільнений з військової служби до 01 січня 2007 року, то підстави для нарахування одноразової грошової допомоги, передбаченої редакцією частини другої статті 16 Закону N 2011-ХІІ, яка набрала чинності 01 січня 2007 року та положеннями Порядку № 499, немає.
Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.
Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу як інваліду ІІ групи.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-ХІІ).
Відповідно до статті 41 цього Закону (у редакції, чинній на час звернення позивача до відповідача) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом №2011-ХІІ.
Станом на час виникнення спірних правовідносин, виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори була врегульована статтею 16 Закону №2011-ХІІ.
Отже, наведені норми законодавства закріплювали право на отримання одноразової грошової допомоги саме громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни військовослужбовцями, військовозобов`язаними та резервістами, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону №2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частиною другою статті 16 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності) було закріплено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України..
На виконання вказаної норми Закону № 2011-ХІІ Кабінетом Міністрів України постановою від 28 травня 2008 року № 499 було затверджено Порядок № 499, пунктом 2 якої визначено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, що сталися після 1 січня 2007 року, здійснюється згідно з Порядком, затвердженим цією постановою.
Згідно з підпунктом 2 пункту 2 Порядку № 499 (у редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби одноразова грошова допомога інвалідам ІІ групи виплачується у розмірі 30-місячного грошового забезпечення.
Виходячи з положень статті 16 Закону № 2011-ХІІ право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і у тому разі коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження.
У разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.
Аналогічний правовий висновок у спорі цієї ж категорії був висловлений Верховним Судом України у постановах від 18 листопада 2014 року (справа № 21-446а14), від 10 березня 2015 року (справа №21-563а14) та від 21 квітня 2015 року (справа №21-135а15).
З матеріалів справи вбачається, що позивач проходив військову службу у Збройних Силах з 01 вересня 1966 року по 09 січня 2002 року, та 31 січня 2011 року було встановлено II групу інвалідності у зв`язку з захворюванням, отриманим внаслідок ліквідації аварії на ЧАЕС та встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 80% безстроково.
З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що, оскільки інвалідність позивачу встановлена після 01 січня 2007 року, то він має право відповідно до статті 16 Закону № 2011-ХІІ на отримання одноразової грошової допомоги у порядку, встановленому Порядком №499.
Водночас, за правилами пункту 3 Порядку № 499 особи, яким виплачується одноразова грошова допомога у разі поранення (контузії, травми або каліцтва) чи в разі настання інвалідності, подають за місцем проходження служби (зборів) або до військомату (далі - уповноважений орган) такі документи:
заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом) чи настанням інвалідності;
довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення відсотка втрати працездатності та рішення відповідної військово-медичної установи щодо визнання поранення (контузії, травми або каліцтва);
копію документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане з вчиненням особою злочину чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження;
довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності;
копію сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації;
копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера.
Пунктом 7 Порядку № 499 встановлено, що керівник уповноваженого органу подає в 15-денний строк з дня реєстрації документів головному розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 3 і 4 цього Порядку.
Головний розпорядник коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів на їх підставі рішення про призначення одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або в разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.
Одноразова грошова допомога виплачується особі шляхом її перерахування уповноваженим органом на рахунок в установі банку, зазначений одержувачем виплати, або через касу уповноваженого органу.
Таким чином, виходячи з наведених вимог, в 15-денний строк з дня реєстрації документів керівник військкомату (уповноваженого органу) подає головному розпорядникові бюджетних коштів (Департаменту фінансів Міністерства оборони України) висновок щодо можливості виплати військовослужбовцю одноразової грошової допомоги, до якого додаються зазначені, зокрема, в пункті 3 Порядку № 499 документи й після отримання зазначених документів головний розпорядник коштів приймає на їх підставі у місячний строк відповідне рішення (про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги).
Тобто, призначенню та виплаті грошової допомоги передує подання військовим комісаріатом відповідного висновку до Міноборони.
З огляду на те, що Міноборони не здійснював розгляд заяви позивача по суті, а саме щодо наявності у позивача підстав для отримання одноразової грошової допомоги, не досліджувалися з цього приводу і надані позивачем документи, тому колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про зобов`язання Міноборони у місячний строк після надходження висновку Полтавського облвійськкомату розглянути питання про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в зв`язку із встановленням другої групи інвалідності в порядку, передбаченому статтею 16 Закону N 2011-ХІІ та Порядком N 499.
Оцінюючи наведені сторонами аргументи, Верховний Суд виходить з такого, що всі аргументи скаржника, наведені в касаційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом апеляційної інстанції, та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не зазначено.
Як зазначено у частині четвертій статті 328 КАС України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.
Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судами попередніх інстанцій оскаржуваних рішень і погоджується з їх висновками у справі, якими доводи скаржника відхилено.
Відповідно до статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Харіквського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2017 року у справі № 539/921/14-а залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................
Л.Л. Мороз
М.М. Гімон

А.Ю. Бучик ,
Судді Верховного Суду