Справа № 826/6425/17
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6425/17 Суддя (судді) першої інстанції: Добрянська Я.І.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2019 року м. Київ
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Кузьменка В. В.,
суддів Василенка Я. М., Шурка О. І.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві справу за адміністративним позовом Громадянки Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління ДМС у м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Громадянки Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.02.2019, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернулась до суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління ДМС у м. Києві про визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 29.07.2016 № 405-16 про втрату статусу біженця гр. Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 .
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.02.2019 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.
Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування всіх фактичних обставин справи. Вказує, що процедуру позбавлення статусу біженця щодо неї проведено з надуманих підстав, без урахування дійсних обставин справи та з порушенням вимог діючого законодавства.
Так, у ході проведення співбесіди не було з`ясовано, чи скористалась позивач захистом країни своєї громадянської приналежності та лише вибірково уточнено інформацію щодо виїзду неї закордон, до Азербайджану, та не було роз`яснено можливість скористатись правовою допомогою.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем зазначено про те, що оскільки позивач неодноразово здійснювала виїзди до країни свого громадянського походження, тому було ініційовано процедуру втрати останньою статусу біженця.
При цьому, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на наявності підстав для прийняття ДМС відповідного рішення.
Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка Азербайджану, народилась в Азербайджані, за національністю курд, за віросповіданням - мусульманка, освіта середня.
Документом, що посвідчує особу є паспорт громадянки Азербайджану НОМЕР_1 (а.с. 26-31).
Згідно пояснень позивача, остання прибула до України літаком з Азербайджану в березні 1992 року, місце перетину кордону зазначила аеропорт «Бориспіль».
09.03.2000 позивач звернулась до Управління у справах національностей та міграції Київської міської державної адміністрації із заявою про надання статусу біженця (а.с. 21).
На підставі наказу Управління у справах національностей та міграції Київської міської державної адміністрації від 19.04.2000 № 327 відповідно до ст. 1 Закону України «Про біженців» ОСОБА_1 визнана біженцем (а.с. 35).
У подальшому, 29.07.2016 Державною міграційною службою України прийнято рішення про втрату статусу біженця № 405-16 у зв`язку з тим, що вона добровільно повернулася до країни громадянської належності, яку вона залишила внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань (а.с. 108-109).
У зв`язку з зазначеними вище обставинами позивач звернулась до суду з цим адміністративним позовом.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що зважаючи на вільний неодноразовий безперешкодний в`їзд/виїзд ОСОБА_1 до Азербайджану, відносно тривалий термін перебування на її території, безперешкодне і безпечне проживання у колі родичів, можливість безперешкодно вирішувати власні справи, тому рішення Державної міграційної служби України від 29.07.2016 № 405-16 про втрату статусу біженця прийнято у порядку, у спосіб та відповідно до вимог чинного законодавства, а відтак відступні підстави для його скасування та задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI (далі Закон №3671-VI).
Згідно з положеннями п. 1 ст. 1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до п.13 частини першої ст.1 наведеного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з приписами частини другої статті 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У той же час, правові підстави і порядок розгляду питання щодо втрати і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також порядок прийняття відповідного рішення з таких питань і наслідки прийняття такого рішення визначені у ст. 11 Закону №3671-VI.
За правилами частини 1 статті 11 Закону №3671-VI статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа:1) добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства);2) набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом;3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 4) будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує;5) отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні;6) не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.
У відповідності до ч. 8 вказаної статті уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за наявності підстав, зазначених у частинах першій, п`ятій та шостій цієї статті, вносять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за власною ініціативою.
Згідно ч. 9 ст. 11 Закону №3671-VI, у поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати додаткової інформації від уповноваженої посадової особи, яка внесла подання.
Таким чином, як вірно відзначено судом першої інстанції, рішення про втрату статусу біженця повинно прийматись центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (Державною міграційною службою України), на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів.
При цьому, при прийнятті вказаного рішення підлягає перевірці обґрунтованість відповідного подання та наявність передбачених ч. 1 ст. 11 Закону №3671-VI підстав втрати статусу біженця.
Аналогічна норма закріплена у пункті 1 розділу С статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року, згідно якої положення цієї Конвенції не поширюються на осіб, які добровільно повторно скористалися захистом країни громадянської належності (підданства).
Відповідно до пунктів 118, 119 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців «добровільне поновлення користування захистом країни своєї громадянської належності» означає, що біженець, який добровільно знову скористався захистом країни своєї громадянської належності, не потребує міжнародного захисту.
При цьому, вказане положення про припинення статусу має відповідати трьом умовам:1) добровільність: біженець повинний діяти добровільно; 2) намір: біженець повинен мати намір здійснити дії з метою скористатися знову захистом країни своєї громадянської належності;3) поновлення: біженець повинний дійсно отримати такий захист.
Вищевикладене, зокрема узгоджується з офіційною позицією УВКБ ООН, яка викладена в Керівництві по процедурам і критеріям визначення статусу біженців 2011 року.
Так, зокрема, при з`ясуванні питання, втрачено чи ні статус біженця саме при таких обставинах, необхідно розрізняти дійсне використання захисту країни громадянської належності та випадковими, несуттєвими контактами з органами влади цієї країни. Якщо біженець звертався за отриманням національного паспорта, отримує чи продовжує його, то це буде свідчити, за відсутності доказів зворотнього, що він має намір скористатися захистом країни своєї громадянської належності. З іншого боку, отримання деяких документів у влади країни, за якими також повинні були б звертатися особи іншого громадянства - наприклад, свідоцтва про народження або про шлюб, або інші подібні послуги, не можуть розглядатися як відновлення користуванням захистом цієї країни.
Згідно з п.125 Керівництва по процедурах і критеріях визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (УВКБ ООН), в тих випадках, коли біженець відвідує країну свого проживання звичайного місце проживання, але не з національним паспортом, а наприклад, з проїзним документом, виданим країною його місця проживання, він розглядається деякими державами в якості особи, що відновила використання захисної країни свого попереднього звичайного місце проживання і такий, що втратив свій статус біженця у відповідності із теперішній станом про припинення. Але такі випадки слід розглядати із врахуванням індивідуальних обставин. Відвідування батьків похилого віку або хворих будуть мати іншу оцінку відносин біженця із країною свого походження звичайного місце проживання, аніж регулярні візити в цю країну, які здійснені для проведення відпустки або в цілях встановлення ділових відносин.
Як свідчать матеріали справи, позивач визнана біженцем на підставі наказу Управління у справах національностей та міграції Київської міської державної адміністрації від 19.04.2000 № 327 відповідно до ст. 1 Закону України «Про біженців» від 24.12.1993 № 3818-XII (діючого на момент винесення вказаного рішення)(а.с. 35).
Згідно заяви позивача, поданої для набуття статусу біженця від 09.03.2000, її сім`ю переслідували через те, що вони є курдами за національністю та її чоловік відмовився брати участь у збройному конфлікті між Азербайджаном і Вірменією (а.с. 21).
У подальшому, на адресу ГУ ДМС у м. Києві надійшов лист Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України від 26.06.2015 № 8.5/3527-15 разом з листом Держприкордонслужби від 23.06.2015 №55/1354 щодо відвідування позивачем країни своєї громадянської приналежності, що зумовило ініціювання Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві процедури втрати статусу біженця громадянкою Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 на підставі інформації щодо її виїздів до країни походження, отриманої від Управління боротьби з транскордонною злочинністю та виконання завдань кримінального провадження Департаменту оперативної діяльності Адміністрації Державної прикордонної служби України.
Так, листом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 24.06.2016 № 55/964 підтверджується інформація, щодо неодноразових виїздів особи до країни походження у період з 22.08.2009 по 24.05.2016, а саме:22.08.2009 в`їзд на територію України потягом Баку-Харків;09.05.2010 виїзд з території України потягом Харків-Баку;25.09.2010 в`їзд на територію України потягом Баку-Харків;02.05.2011 виїзд з території України потягом Харків-Баку;04.06.2011 в`їзд на територію України потягом Баку-Харків;27.02.2012 виїзд з території України потягом Харків-Баку;17.03.2012 в`їзд на територію України потягом Баку-Харків;15.07.2012 виїзд з території України потягом Харків-Баку; 07.08.2012 в`їзд на територію України повітряним сполученням через міжнародний аеропорт Бориспіль;14.10.2012 виїзд з території України потягом Харків-Баку; 01.11.2012 в`їзд на територію України потягом Баку-Харків;22.02.2013 виїзд з території України потягом Харків-Баку; 07.03.2013 в`їзд на територію України потягом Баку-Харків;18.09.2013 виїзд з території України потягом Харків-Баку;31.10.2013 в`їзд на територію України потягом Баку-Харків; 25.01.2014 виїзд з території України до Азербайджану повітряним сполученням Київ-Баку через міжнародний аеропорт Бориспіль;17.03.2014 в`їзд на територію України потягом Москва-Кишинів;25.12.2014 виїзд з території України потягом Харків-Баку;14.01.2015 в`їзд на територію України потягом Москва-Хмельницький;22.05.2015 виїзд з території України потягом Харків-Баку;16.07.2015 в`їзд на територію України потягом Баку-Харків; 09.10.2015 виїзд з території України потягом Харків-Баку; 28.10.2015 в`їзд на територію України потягом Баку-Харків.
З викладеного вбачається, за вказаний період позивач 13 разів виїжджала до країни громадянської належності, при цьому використовуючи паспорт громадянина Азербайджану серії НОМЕР_2 .
Колегія суддів звертає увагу, що під час проведеної 12.04.2016 співбесіди з позивачем та в рамках процедури продовження терміну дії посвідчення біженця, позивач визнав своє звернення до компетентних державних органів країни походження та факт обміну національного паспорта на території Азербайджану, зазначивши, що паспорт Азербайджану отримала в статусі біженця з метою виїзду за кордон.
При цьому, під час співбесіди апелянт зазначила, що до країни громадянської належності виїжджала до своєї доньки та на питання: «Чи загрожує вам щось в Азербайджані?» позивач повідомила про те, що «Їй (позивачу) нічого не загрожує» (а.с. 98-99).
Вищевикладені обставини свідчать про те, що звернення особи до компетентних державних органів Азербайджану з метою обміну національного паспорта, можна вважати відновленням нормальних відносин з владою країни походження та отримання захисту з боку держави, громадянином якої він є.
Таким чином, з огляду на вільний неодноразовий безперешкодний в`їзд/виїзд позивача до Азербайджану, відносно тривалий термін перебування на її території, безперешкодне і безпечне проживання у своїх родичів, можливість безперешкодно вирішувати власні справи дають підстави для висновку, що позивач здійснила виїзд до країни громадянської належності з власної волі, мала певну мотивацію свого виїзду та заздалегідь його спланувала.
Суд апеляційної інстанції враховує доводи відповідача про те, що наявність паспорта громадянина Азербайджану, а в подальшому оформлення та отримання (документування) нового паспорта громадянина Азербайджану у компетентному державному органі Азербайджану та їх використання при неодноразовому перетині кордону України, свідчить про те, що позивач добровільно відновила нормальні відносини з країною громадянської належності та фактично отримала захист країни, громадянкою якої є.
Посилання апелянта на те, що під час проведення співбесіди не було з`ясовано, чи скористалась позивач захистом країни своєї громадянської приналежності та лише вибірково уточнено інформацію щодо виїзду неї до Азербайджану, колегія суддів відхиляє, оскільки під час проведення співбесіди було з`ясовано, що позивачем відновлено нормальні стосунки, добровільно неодноразово повернено до країни своєї громадянської належності на певний термін, що свідчить про відсутність небезпеки стати жертвою переслідувань в країні громадянської належності, яку вона залишила і за межами якої перебувала.
Твердження апелянта про ненадання їй права скористатись правом на правову допомогу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки під час проведення співбесіди 12.04.2016 скаржник розуміла російську мову, у подальшому співбесіда була перекладена на українську мову, жодних заперечень та зауважень позивач не мала.
Крім того, позивачем під час проведення співбесіди не надано жодних конкретних фактів її особистого переслідування або погрози переслідування в країні своєї громадської приналежності, яку вона неодноразово відвідувала, а також жодного достовірного документа на підтвердження цих фактів.
Перебування на території Азербайджану вказує про відсутність обставин, які могли свідчити про наявність обставин для надання їй статусу біженця на території України.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення Державної міграційної служби України від 29.07.2016 № 405-16 про втрату статусу біженця прийнято у порядку, у спосіб та відповідно до вимог чинного законодавства.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд приходить до висновку, що Відповідач довів правомірність підстав для винесення оскаржуваного рішення та діяв в межах та у спосіб, встановлений діючим законодавством, у зв`язку з чим позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Таким чином, враховуючи вищенаведене у сукупності, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений учасниками справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права ухвалив рішення повно і всебічно з`ясувавши обставини справи.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Громадянки Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.02.2019 у справі за адміністративним позовом Громадянки Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління ДМС у м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.02.2019 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. І. Шурко

Повний текст постанови виготовлено 22.04.2019