Справа № 540/323/19
Суддя: Василяка Д.К.
Дата ухвалення: 2019-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/323/19

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Василяки Д.К.,

при секретарі: Кукульник Я.В., за участю представника позивача ОСОБА_1, представників відповідачів Гурей Л.Я., Моргун І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Державної установи "Дар'ївська виправна колонія (№ 10)" про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні,

встановив:

ОСОБА_4 (далі - позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до державної установи "Дар'ївська виправна колонія (№ 10)" (далі - відповідач), в якому просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 98788,36 грн.

Ухвалою від 04.03.2019 року відкрито спрощене провадження в адміністративній справі та призначено судове засідання на 29.03.2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до наказу державної установи "Дар'ївська виправна колонія (№ 10)" від 23 серпня 2017 року № 43 о/с його звільнено з 28 серпня 2017 року з Державної кримінально-виконавчої служби на підставі п.7 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням). Вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні, для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні складає 12 років 01 місяць 02 дні. При звільненні з Державної кримінально-виконавчої служби з ним, всупереч чинному законодавству, не проведений повний розрахунок. Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 30.11.2018 року по справі № 540/2110/18 стягнуто з Державної установи «Дар'ївська виправна колонія (№10)» на користь ОСОБА_4 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 16863,84 грн., яке набрало законної сили 08.01.2019 року та по справі видано виконавчий лист. Вказана сума була виплачена позивачу 28.01.2019 року, тобто з затримкою. В зв'язку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом.

25.03.2019 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги в частині не сплати вчасно одноразової грошової допомоги при звільненні визнає, але не визнає період розрахований позивачем та суму. Відповідач вважає, що так як позивач в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, так як позивачем не було предявлено жодної вимоги , так як в день звільнення він не працював, отже датою предявлення вимоги необхідно вважати 16.10.2018 року, тобто датою отримання відповідачем ухвали Херсонського окружного адміністративного суду про відкриття спрощеного провадження в адміністративній справі від 12.10.2018 року про стягненнч з відповідача одноразової грошової допомоги в розмірі 16863,84 грн.

Позивачем 08.04.2019 року надана відповідь на відзив, відповідно до якої вбачається, що позивач погодився з тим, що так як він в день звільнення не працював , отже затримка у виплаті одноразової грошової допомоги при звільнені складає з 17.10.2018 р. по 27.01.2019 р., однак з розрахунками відповідача про розмір середнього грошового забезпечення не погоджується, з посиланням на Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, який визначає механізм розрахунку середнього грошового забезпечення, та вважає вірним розрахунком суми, яка підлягає стягненню за затримку повного розрахунку складає 191,08 грн. *103 дні = 19681,24 грн.

Представник відповідача подав заперечення до відповіді на відзив, в яких не погодився з розрахунком позивача, а отже і з сумою яка підлягає стягненню.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити.

Представник відповідача, проти задоволення позову заперечував, на підставах викладених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши вступне слово представника позивача та відповідача, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позивача, оцінивши в сукупності надані докази, суд встановив наступне: 23 серпня 2017 року наказом відповідача «По особовому складу» №43 о/с, серед іншого, у відповідності до Закону України «Про Національну поліцію» звільнено з Державної кримінально-виконавчої служби за п.7 ст.77 (за власним бажанням), з 28 серпня 2017 року прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_4, молодшого інспектора нагляду і безпеки установи. Вислуга років у календарному обчисленні становить 12 років 01 місяць 02 дні.

Після звільнення одноразова грошова допомога позивачу виплачена не була.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 30.11.2018 року по справі № 540/2110/18 стягнуто з Державної установи «Дар'ївська виправна колонія (№10)» на користь ОСОБА_4 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 16863,84 грн., яке набрало законної сили 08.01.2019 року та по справі видано виконавчий лист.

Відповідно до листа відповідача від 29.01.2019 № 26/4-475 вказана сума була виплачена 28.01.2019 р. у повному обсязі (з відрахуванням військового збору).

Відповідно до довідки №109, виданої відповідачем 22 серпня 2018 року, грошове забезпечення позивача за червень 2017 року становила 6034,93 грн, за липень становила 5621,28 грн, всього за два останніх робочі місяці нараховано 11656,21 грн.

Вважаючи затримку у проведенні розрахунку при звільненні незаконною, позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке: спірним питанням у справі є обґрунтованість заявлених вимог позивача про виплату йому грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні на підставі положень статей 117, 118 Кодексу законів про працю Ураїни.

Закон України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Статтею 1 Закону №2011 передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону №2011).

Разом з тим, Законами України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», або іншими нормативно-правовими актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено відповідальність роботодавця за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов'язків.

Крім того, важливо зазначити, що принцип рівності прав і можливостей та заборона дискримінації у сфері праці закріплені у частині першій статті 21 та у статті 24 Конституції України, статті 21 та 22 Кодексу законів про працю України.

Дискримінацію можна визначити, перш за все, як порушення принципу рівності.

Статтею 23 Загальної Декларації з прав людини встановлено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім'ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Згідно з правовою позицією, висловленою колегією суддів Верховного Суду України у своїй постанові від 17.02.2015 (справа № 21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Отже, у даному випадку, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить до висновку про можливість застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Вказана позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 08.02.2018 у справі №805/977/16-а (провадження №К/9901/8708/18), від 04.04.2018 у справі №805/5111/15-а (провадження №К/9901/6929/18) та від 07.02.2018 у справі №806/535/16 (провадження №К/9901/1799/18), які в силу вимог часини п'ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України повинні враховуватись судом під час вибору і застосування правової норми.

Згідно з частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналізуючи вищезгадані норми матеріального права, Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15) прийшов до висновку, що передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 Кодексу законів про працю України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21.11.2011 у справі № 6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06.03.2018 (справа № 804/3722/17), від 28.03.2018 (справа № 823/630/16), від 19.04.2018 (справа № 803/1210/16), від 24.10.2018 (справа № 806/277/16) та від 11.10.2018 (справа № 806/829/17), яка, в силу положень частини п'ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, має враховуватись судом під час прийняття рішення.

Як встановлено судом, відповідачем нараховано та виплачено ОСОБА_4 одноразову грошову допомогу при звільненні 28.01.2019 р., що підтверджується листом відповідача від 29.01.2019 р. № 46/4-475, що не заперечувалось сторонами, тобто фактична її виплата здійснена з затримкою на 103 дня (з 17.10.2018 по 27.01.2019р).

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»(далі - Порядок № 100).

Абзацом третім пункту 3 Порядку № 100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Як вбачається з пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно абзаців першого та третього пункту 2 Постанови № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, згідно довідки Державної установи «Дар'ївська виправна колонія (№10)» від 22.08.2018 р. №109 розмір заробітної плати за червень 2017 року складав 6034,93 грн., за липень 2017 року складав 5621,28 грн.

Враховуючи, що 28.08.2017 р. був останнім робочим днем позивача, та саме цією датою необхідно було здійснити розрахунок з позивачем, однак позивач в день звільнення не працював, що не заперечувалось сторонами у справі, а датою пред'явлення вимоги необхідно вважати 16.10.2018 року, тобто дату відкриття спрощеного провадження в адміністративній справі про стягнення з відповідача одноразової грошової допомоги в розмірі 16863,84 грн., отже суд приходить до висновку про те, що сума середньомісячного заробітку, яку належить присудити позивачу у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні підлягає стягненню за період з 17.10.2018 р. (наступний день після отримання вимоги про виплату одноразової грошової допомоги) по 27.01.2019, та складає 19681,24 грн. (191,08 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) * на 103 (кількість днів затримки)).

З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 слід задовольнити частково та стягнути на його користь 19681,24 грн. за час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо доводів відповідача, що передбачені законодавством про оплату праці норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, суд зазначає таке.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 04.04.2018 у справі №805/5111/15-а (провадження №К/9901/6929/18), непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ/поліції стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, а тому мають вирішуватись відповідно до Кодексу законів про працю України.

З урахуванням вищевикладеного, суд не приймає до уваги розрахунок відповідача.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно ч.3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що судовий збір підлягає стягненню з відповідача у розмірі пропорційному до задоволених позовних вимог (19,9 %) у сумі 196,56 грн.

Керуючись статтями 227, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_4 (рнокпп НОМЕР_1, АДРЕСА_1) до Державної установи "Дар'ївська виправна колонія (№ 10)" (, 75032, Херсонська область, Білозерський район, с.Дар'ївка) - задовольнити частково.

Стягнути з Державної установи "Дар'ївська виправна колонія (№ 10)" (, 75032, Херсонська область, Білозерський район, с.Дар'ївка) на користь ОСОБА_4 (рнокпп НОМЕР_1, АДРЕСА_1) середній заробіток за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 19681 (девятнадцять тисяч шістсот вісімдесят одна грн.) 24 грн.

Стягнути з Державної установи "Дар'ївська виправна колонія (№ 10)" (, 75032, Херсонська область, Білозерський район, с.Дар'ївка) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_4 (рнокпп НОМЕР_1, АДРЕСА_1) судовий збір у розмірі 196,56 (сто дев'яносто шість) 56 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П'ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції,який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 23 квітня 2019 р.

Суддя Василяка Д.К.

кат. 112030100