Справа № 826/13244/18
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Лічевецького І.О., Парінова А.Б.

за участю секретаря Антоненко К.М

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року

у справі №826/13244/18 (розглянутої у відкритому судовому засіданні)

за позовом ОСОБА_3

до відповідача Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України

про визнання протиправними та скасування наказів, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (далі по тексту - Мінрегіон або повне найменування міністерства), у якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати Наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.01.2018 №21КОС «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3.»;

- визнати протиправним та скасувати Наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 08.05.2018 №131К/ОС «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_3 у вигляді звільнення з посади державної служби»;

- поновити ОСОБА_3 на займаній посаді;

- допустити негайне виконання рішення суду про поновлення на займаній посаді;

- визнати бездіяльність Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України щодо неприйняття рішення стосовно надання ОСОБА_3 відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку протиправною та зобов'язати Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України видати наказ про надання ОСОБА_3 соціальну відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного з 21.07.2017.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що його протиправно було звільнено із займаної посади директора Департаменту міжнародного співробітництва та взаємодії з міжнародними фінансовими організаціями. Так, на думку останнього, його звільнення є необґрунтованим та таким, що проведене з порушенням процедури, адже позивача не було повідомлено ані про накладання дисциплінарного стягнення, ані про звільнення з посади. ОСОБА_3 вважав, що у весь період часу, який відповідач розцінив як прогул, позивач перебував у відпустці по догляду за дитиною, яка була погоджена з безпосереднім керівником останнього відповідно до заяви від 20.07.2017. Також, з матеріалів дисциплінарної справи позивач дізнався, що посада, яку він займав була скорочена згідно із Наказом від 04.09.2017 №227, відтак, незрозуміло яким чином ОСОБА_3 було звільнено з посади, яка вже до цього була скорочена. На думку останнього, вказане свідчить про порушення відповідачем процедури звільнення працівника, а тому таке звільнення є протиправним. Крім того, зауважив на те, що відповідачем протиправно не видано наказ про відпустку позивача по догляду за дитиною, чим порушено право позивача на отримання відповідної відпустки згідно із Законом України «Про відпустки».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано Наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.01.2018 №21КОС «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3.». Визнано протиправним та скасовано Наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 08.05.2018 №131К/ОС «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_3 у вигляді звільнення з посади державної служби». Поновлено ОСОБА_3 на займаній посаді. Допущено негайне виконання рішення суду про поновлення на займаній посаді. Визнано бездіяльність Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України щодо неприйняття рішення стосовно надання ОСОБА_3 відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку протиправною та зобов'язати Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України видати наказ про надання ОСОБА_3 соціальну відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 21.07.2017.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення у справі, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на незаконності, необґрунтованості та необ'єктивності рішення суду, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення. Та зазначено, що судом першої інстанції під час с розгляду справи та вирішення питання щодо законності оскаржуваного наказу безпідставно не взято до уваги положення статті 78 Закону України «Про державну службу».

Позивачем відзив (заперечення) на апеляційну скаргу подано не було.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом при винесенні рішення норм процесуального та матеріального права.

Представник позивача та позивач в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечували та просили у задоволенні апеляційної скарги відмовити з огляду на її необґрунтованість та безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 315, 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 17.03.2015 №99К/ОС Пастуха Дем'яна Євгенійовича за переведенням з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України з 17.03.2015 призначено на посаду директора Департаменту міжнародного співробітництва та взаємодії з міжнародними фінансовими організаціями як такого, що успішно пройшов стажування на цій посаді.

20.07.2017 позивачем подано на ім'я Державного секретаря Мінрегіону заяву про надання частини щорічної відпустки за період 2017-2018 років тривалістю 15 календарних днів з 21.07.2017 з виплатою грошової допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати.

В подальшому, того ж дня він повідомив відділ кадрів про те, що він відкликає свою заяву про надання щорічної відпустки та просить надати йому соціальну відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, про що подав заяву від 20.07.2018, яка було зареєстрована за вх.№886.

Разом з тим, Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 08.05.2018 №131К/ОС "Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_3 у вигляді звільнення з посади державної служби", ОСОБА_3, директора Департаменту міжнародного співробітництва та взаємодії з міжнародними фінансовими організаціями звільнено 08.05.2018 із займаної посади у зв'язку із вчиненням дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення відповідно до пункту 4 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Як вбачається з Наказу від 08.05.2018 №131К/ОС, підставою для звільнення ОСОБА_3 із займаної посади стала відсутність останнього на робочому місці 23, 24 та 25 січня 2018 року. При цьому, в журналі реєстрації місцевих відряджень відсутні записи перебування ОСОБА_3 в іншому місці 23, 24 та 25 січня 2018 року. Пояснень від ОСОБА_3 до Мінрегіону щодо його відсутності не надходило. Крім того, обставиною, що обтяжує відповідальність ОСОБА_3 зазначено те, що Наказом від 22.01.2018 №21К/ОС «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» ОСОБА_3 було оголошено догану за прогул.

Позивач, не погоджуючись із такими діями та рішеннями Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано змістовних та обґрунтованих доказів на підтвердження правомірності наказів від 22.01.2018 №21 К/ОС від 08.05.2018 №131К/ОС, порушено процедуру звільнення позивача із займаної посади, протиправно не видано наказ про відпустку позивача по догляду за дитиною, чим порушено право позивача на отримання відповідної відпустки згідно із Законом України «Про відпустки».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Регулювання трудових правовідносин у процесі проходження служби, порядок застосування дисциплінарних стягнень та процедура звільнення державних службовців у межах спірних правовідносин регулюється Кодексом законів про працю України, як загальним законом, та Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон), як спеціальним законом.

Згідно зі статтею 1 Кодексу законів про працю України, Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 3 Кодексу законів про працю України передбачено, що законодавством про працю, яке відповідно до статті 4 Кодексу законів про працю України складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього, регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Таким чином, правовідносини у сфері державної служби регулюються Законом України «Про державну службу», який є спеціальним актом вищої юридичної сили в системі законодавства про державну службу та визначає особливості правового регулювання у цій сфері, а тому його положенням у процесі правозастосування надається перевага над положеннями Кодексу законів про працю України. При цьому, положення Кодексу законів про працю України застосовується лише у випадку не врегульованості або неповної врегульованості трудових правовідносин осіб, які мають статус державного службовця.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено Законом України «Про державну службу».

За змістом частини першої статті 1 Закону України «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо:

1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів;

2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів;

3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг;

4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства;

5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням;

6) управління персоналом державних органів;

7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Відповідно до статті 64 Закону України «Про державну службу» за невиконання або неналежне виконання посадових обов'язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом.

Для державних службовців можуть встановлюватися особливості притягнення до дисциплінарної відповідальності у випадках, визначених законом.

Підстави для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності визначено статтею 65 названого Закону.

Так, підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов'язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.

Відповідно до пункту 12 вказаної статті дисциплінарним проступком є, зокрема, прогул державного службовця (у тому числі відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;

Разом з тим, статтею 66 Закону України «Про державну службу" передбачено види дисциплінарного стягнення та загальні умови їх застосування. Так, до державних службовців застосовується один із таких видів дисциплінарного стягнення:

1) зауваження;

2) догана;

3) попередження про неповну службову відповідність;

4) звільнення з посади державної служби.

Відповідно до частини п'ятої статті 66 Закону України «Про державну службу», звільнення з посади державної служби є винятковим видом дисциплінарного стягнення і може бути застосоване лише у разі вчинення дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 1, 3, 7, 9-11, 13, 14 частини другої статті 65 цього Закону, а також вчинення систематично (повторно протягом року) дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 12 частини другої статті 65 цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 67 Закону України «Про державну службу», дисциплінарне стягнення має відповідати характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку та ступеню вини державного службовця. Під час визначення виду дисциплінарного стягнення необхідно враховувати характер дисциплінарного проступку, обставини, за яких він був вчинений, настання тяжких наслідків, добровільне відшкодування заподіяної шкоди, попередню поведінку державного службовця та його ставлення до виконання посадових обов'язків.

За змістом пункту 4 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є, зокрема: вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Як вбачається з Наказу від 08.05.2018 №131К/ОС «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_3 у вигляді звільнення з посади державної служби», позивача було звільнено із займаної посади через відсутність останнього на робочому місці без поважних причин, при цьому, обставинами, що обтяжують відповідальність ОСОБА_3 є вчинення дисциплінарного проступку повторно протягом року до зняття в установленому порядку попереднього стягнення.

Натомість судом першої інстанції встановлено, що 20.07.2017 ОСОБА_3 подав на ім'я Державного секретаря Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України заяву про надання частини щорічної відпустки за період 2017-2018 років тривалістю 15 календарних днів з 21 липня 2017 року з виплатою грошової допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати.

Згодом, 20.07.2017 позивач подав до відділу кадрів заяву від 20.07.2017 №886 про відкликання щорічної відпустки та з проханням надати йому соціальну відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

При цьому, до заяви були додані всі документи, передбачені статтею 20 Закону України «Про відпустки», а саме: копія свідоцтва про народження дитини, копія довідки про неотримання допомоги, довідка з місця роботи дружини позивача - ОСОБА_4

Разом з тим, що жодних зауважень до поданих документів він не отримував, на підставі чого вважав, що перебуває у соціальній відпустці.

Крім того з матеріалів справи вбачається, що в липні 2017 року позивачу було нараховано відпускні кошти в розмірі 8 624, 77 грн. та в розмірі 3 136, 28 грн., а також матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 22 142, 56 грн., разом з тим в серпні 2017 року вказані кошти були повернуті на рахунок відповідача.

Колегія суддів погоджується з зауваженням суду першої інстанції, що в разі відсутності відповідного наказу про відпустку, неможливо б було здійснити відповідне нарахування відпускних коштів.

Посилання відповідача на ті обставини, що документи позивача були суперечливими, оскільки дружина позивача не припиняла трудові відносини з товариством з обмеженою відповідальністю «Ровер», а довідка про отримання (неотримання) допомоги від 14.03.2017 №1072 видана Управлінням соціального захисту населення у Приморському районі м. Одеси, не відповідає даті подання заяви позивачем, в результаті чого позивачу не було видано наказ про відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 20.07.2017 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що позивач був повідомлений про невідповідність поданих ним документів для отримання соціальної відпустки.

Крім того, під час розгляду справи, як у суді першої так і апеляційної інстанції відповідачем не було надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 повідомлявся про відмову у наданні йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку із зазначення причини такої відмови.

Також, колегія суддів критично ставиться до посилань відповідача про неможливість надання ОСОБА_3 відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку через недоліки у документах з огляду на те, що довідка Управління соціального захисту населення у Приморському районі м. Одеси від 14.03.2017 №1072 не відповідає даті подання заяви про отримання соціальної відпустки 20.07.2017, адже законодавством не передбачено, що вказані дати повинні співпадати.

При цьому, відповідачем під час судового розгляду справи зворотного не доведено.

Поряд з цим, колегія суддів зауважує на те, що матеріали справи свідчать про те, що 22.01.2018 позивачем було надано відповідні документи на усунення певних недоліків заяви про соціальну відпустку та підтвердження права на її отримання, а саме було надано: копію довідки товариства з обмеженою відповідальністю «Ровер» про допущення опечатки в даті прийому на роботу дружини позивача, копію виправленого наказу від 20.07.2017 №14/17 про прийом ОСОБА_4 на роботу, копію довідки про доходи ОСОБА_4

При цьому, відповідачем не було надано оцінки поданих позивачем 22.01.2018 документів, а матеріали справи також не містять доказів того, що відповідні документи було враховано відповідачем під час прийняття спірного наказу.

Так, колегія суддів наголошує, що відповідно до статті 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Згідно зі статтею 20 вказаного Закону відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається за заявою жінки або осіб, зазначених у частині третій статті 18 цього Закону, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляється наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

Частиною третьою статті 18 Закону України «Про відпустки» встановлено, що ця відпустка може бути використана повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину, одним із прийомних батьків чи батьків-вихователів.

Особам, зазначеним у частині третій статті 18 цього Закону (крім осіб, які усиновили чи взяли дитину під опіку у встановленому законодавством порядку, прийомних батьків і батьків-вихователів), відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається на підставі довідки з місця роботи (навчання, служби) матері дитини про те, що вона вийшла на роботу до закінчення терміну цієї відпустки і виплату допомоги по догляду за дитиною їй припинено (із зазначенням дати) (частина четверта статті 20 Закону України «Про відпустку»).

Аналізуючи норми чинного законодавства, колегія суддів зазначає, що право, зокрема, батька дитини, який фактично доглядає за дитиною, на отримання відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) гарантується за умови надання довідки з місця роботи матері дитини.

При цьому, матеріали справи свідчать, що позивачем було повторно подано відповідачу пакет документів (з виправленими описками), які підтверджують його право на вказану відпустку.

В сою чергу, підстави ненадання позивачу соціальної відпустки після повторного отримання відповідачем всіх необхідних підтверджуючих документів, Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, не зазначено.

При цьому, колегією суддів враховується той факт, що копія розрахункового листа свідчить про те, що позивачу було нараховано відпускні та матеріальна допомога у зв'язку із виходом у щорічну основну відпустку, проте, у зв'язку зі зміною виду такої відпустки на соціальну по догляду за дитиною відповідні виплати було повернуто на рахунок відповідача.

При цьому, доводи відповідача стосовно того, що позивачу було нараховано відповідні виплати у зв'язку з наявністю лише проекту на відпустку колегія суддів відхиляє, як необґрунтовані та такі, що спростовуються матеріалами справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач мав право на отримання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а бездіяльність Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України щодо неприйняття рішення стосовно надання ОСОБА_3 відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку є протиправною.

Також колегія суддів критично ставиться до посилань відповідача на те, що 02.10.2017 позивачу було направлено рекомендованим листом із повідомленням Попередження про подальше вивільнення, де зазначено, що посада Директора Департаменту міжнародного співробітництва та взаємодії з міжнародними фінансовими організаціями Мінрегіону, яку він займає скорочено з огляду на те, що на підтвердження своїх посилань відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів, зокрема як опис вкладення на підтвердження змісту листа від 02.10.2017, як це передбачено Правилами надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270.

Крім того, Попередження про подальше вивільнення, на яке посилається відповідач, і копія якого міститься в матеріалах дисциплінарної справи, не містить обов`язкових реквізитів (дати, №).

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, відповідно до наказу Мінрегіону від 04.09.2017 №227 «Про затвердження та введення вдію структури апарату Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України», 04.09.2017 введено в дію структуру апарату Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, в якій такий структурний підрозділ, як Департамент міжнародного співробітництва та взаємодії з міжнародними фінансовими організаціями Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України відсутній.

Відтак, посада позивача була скорочена згідно з наказом Мінрегіону від 04.09.2017 №227, однак повідомлення про подальше вивільнення було направлено лише 02.10.2017, тобто вже після того як посада була скорочена.

При цьому, колегія суддів наголошує, що згідно зі статтею 492 Кодексу Законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем не спростовано доводів позивача про те, що останній дізнався про скорочення його посади лише 18.01.2018 під час ознайомлення з матеріалами дисциплінарної справи.

Отже, про подальше вивільнення з роботи у зв'язку зі скороченням посади позивача було повідомлено вже після такого скорочення, а не за два місяці до цього, як це передбачено статтею 492 Кодексу Законів про працю України, що є порушенням трудового законодавства.

Щодо накладення на позивача дисциплінарних стягнень, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктами 6, 7 статті 77 Закону України «Про державну службу» державному службовцю видається під розписку належним чином завірена копія наказу (розпорядження) про накладення на нього дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження не пізніше наступного робочого дня після прийняття відповідного рішення.

У разі відмови державного службовця від одержання копії наказу (розпорядження) про накладення на нього дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження такий документ не пізніш як у триденний строк з дня прийняття рішення надсилається державному службовцеві за місцем його проживання рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Відповідно до статі 148 Кодексу Законів про працю України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Як вбачається з матеріалів справи, перше дисциплінарне стягнення було накладено на позивача згідно з наказом від 22.01.2018 №21К/ОС «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3.». Разом з тим, судом першої інстанції правомірно зауважено про те, що відповідач мав змогу виявити відсутність ОСОБА_3 на робочому місці 21.07.2017, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією табеля обліку використаного робочого часу за липень 2017 року.

Колегія суддів зазначає, що оцінку відсутності позивача на робочому місці в зазначений час вже було надано судом вище (у зв'язку з перебуванням у соціальній відпустці по догляду за дитиною).

Разом з тим, надаючи оцінку наказу від 22.01.2018 №21К/ОС «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3.» колегія суддів доходить висновку про його протиправність, оскільки він був виданий із пропущенням місячного строку застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани з моменту виявлення, та шести місяців - з моменту вчинення.

Крім того, згідно зі статтею 149 Кодексу законів про працю України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Однак матеріали справи не містять належних доказів того, що за виявлений в 2017 році прогул, відповідачем було відібрано пояснення у ОСОБА_3 в період часу з 21.07.2018 до 18.01.2018.

Доводи відповідача щодо неодноразового надсилання ОСОБА_3 рекомендованих листів з проханням надати письмові пояснення щодо причин відсутності на робочому місці починаючи з 21.07.2017 сприймаються колегією суддів критично, оскільки матеріали справи в одному випадку містять лише копії чеків щодо надсилання листів, проте не містять опису вкладення таких листів, а в іншому випадку, де можливо ідентифікувати зміст листів, немає доказів їх отримання позивачем, що не спростовано відповідачем під час судового розгляду справи.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

При цьому, матеріали справи також не містять доказів того, що наказ Мінрегіону від 22.01.2018 №21 К/ОС «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3.» був належним чином вручений позивачеві.

При цьому під час розгляду справи відповідачем не обґрунтовано тих обставин, що наказ від 22.01.2018 №21 К/ОС був винесений щодо посади, яка була скорочена з 04.09.2017.

Таким чином, з огляду на наведе, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо протиправності наказу Мінрегіону від 22.01.2018 №21 К/ОС.

Щодо наказу від 08.05.2018 №131К/ОС «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_3 у вигляді звільнення з посади державної служби», колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з тексту оскаржуваного наказу від 08.05.2018 №131К/ОС, «дії з боку державного службовця, проявляються у відсутності (невиході) ОСОБА_3 на службі за місцем роботи без поважних причин. Обставинами, що обтяжують відповідальність ОСОБА_3 є вчинення дисциплінарного проступку повторно протягом року, до зняття в установленому порядку попереднього стягнення».

Разом з тим, попереднє стягнення - це догана, яке було накладено згідно з наказом від 22.01.2018 №21 К/ОС «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3.», оцінку якому надано вище та колегія суддів дійшла висновку щодо його протиправності, відтак, факт повторного вчинення проступку у вигляді прогулу спростовується вже встановленими обставинами справи.

Так, відповідно до частини п'ятої статті 66 Закону України «Про Державну службу», звільнення з посади державної служби є винятковим видом дисциплінарного стягнення і може бути застосоване лише у разі вчинення дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 1, 3, 7, 9-11, 13, 14 частини другої статті 65 цього Закону, а також вчинення систематично (повторно протягом року) дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 12 частини другої статті 65 цього Закону.

Разом з тим, систематичність прогулів позивача спростована висновками суду та матеріалами справи під час судового розгляду справи.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що із журналу обліку робочого часу (арк.справи 125-126, ІІ том справи) працівників Мінрегіону вбачається, що ОСОБА_3 у період 24.01.2018, 25.01.2018 та 26.01.2018 обліковувався як такий, що знаходиться у відпустці.

Натомість, відповідачем не надано пояснень щодо розбіжностей в позиції Мінрегіону, зокрема, чому у журналі обліку робочого часу працівників позивач у період 24.01.2018, 25.01.2018 значиться як такий, що перебуває у відпустці, а в наказі від 08.05.2018 №131 К/ОС як прогул у цей період.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінивши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не надано змістовних та обґрунтованих доказів на підтвердження правомірності наказів від 22.01.2018 №21 К/ОС від 08.05.2018 №131К/ОС, порушено процедуру звільнення позивача із займаної посади, протиправно не видано наказ про відпустку позивача по догляду за дитиною, що порушує право останнього на отримання відповідної відпустки згідно із Закон України «Про відпустки».

Інші доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження.

Разом з тим, апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст.329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: І.О. Лічевецький

А.Б. Парінов

Повний текст постанови виготовлено 18 квітня 2019 року.