Справа № 160/852/19
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2019-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 квітня 2019 року Справа № 160/852/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ількова В.В.
при секретарі: Мартіросян Г.А.,
представника позивача: ОСОБА_2,
представників відповідача: Залати А.О., Жукової Л.О.,
У січні 2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ФОП ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, у якій просить суд:
14.02.2019 року розгляд справи відкладено до 04.03.2019 року.
01.03.2019 року відповідачем були надані письмові пояснення, проте, не в повному обсязі, а саме відповідачем не було надано повний розрахунок щодо накладення штрафних санкцій, винесених ППР.
В подальшому, на виконання вимог суду відповідач надав повний розрахунок прийнятих контролюючим органом ППР.
04.03.2019 року по справі оголошено перерву до 26.03.2019 року.
22.03.2019 року відповідачем були надані письмові пояснення по справі, у яких відповідач зазначає про те, що у ході проведення перевірки встановлено, що ФОП ОСОБА_1 продає підвіконники, але накладні на придбання проданого товару у платника податків відсутні. У зв'язку з чим не можливо з'ясувати, який підвіконник шириною від 100-450 см реалізовувався (без наявності накладної або перероблений із інших підвіконників). Зазначили про те, що платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних не підтверджених документами.
Ухвалою суду від 26.03.2019 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи № 160/852/19 по суті на 02.04.2019 року.
02.04.2019 року у судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити позов в повному обсязі, надали пояснення, аналогічні доводам, викладеним у позові.
Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували, зазначили про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, суд зазначає про таке.
Судом встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1
зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності, перебуває на обліку у Правобережному управлінні Новокодацької ДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області та здійснює діяльність на загальній системі оподаткування. Основним видом діяльності є виробництво будівельних виробів із пластмас.
Головним управлінням Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області була проведена документальна планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1, щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року.
Головним управлінням Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області встановлено такі порушення ФОП ОСОБА_1:
- п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України № 2755, зі змінами та доповненнями ФОП ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року занижено податок на доходи фізичних осіб у розмірі 469660,55 грн., у тому числі по періодам: 2016 рік - 181601,39 грн., 2017 рік - 288059,00 гривень;
- п.198.5 ст. 198, п.199.1 ст. 199 ПК України ФОП ОСОБА_1 не нарахував податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, не визнав суму умовного продажу, не склав і не зареєстрував в Єдиному реєстрі податків накладні на загальну суму 2550777,00 грн., сума ПДВ 510154,00 грн., у т.ч. за 2016 рік на суму 979503,00 грн., сума ПДВ - 195900,00 грн., за 2017 рік на суму 1571274,05 грн., сума ПДВ 314254,00 гривень;
- п.201.1 ст. 201 ПК України від 02.12.2010 року № 2755-VI, порушення граничних термінів реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, та не реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі за 2017 рік на суму 314254,00 гривень;
- п.117.1 ст. 117 ПК України № 2755, зі змінами та доповненнями в частині не надання до контролюючих органів повної інформації щодо вчасного чи орендованого майна.
Не погоджуючись із прийнятими контролюючим органом вищевказаними рішеннями від 14.01.2019 року позивач звернувся з цим позовом до суду.
Так, вирішуючи спір по суті суд зазначає про таке.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства встановлені Податковим кодексом України (далі по тексту - ПК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
У відповідності до пункту 162.1. статті 162 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI (далі - ПК України) платниками податку є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.
Підпунктом 14.1.36. пункту 14.1. статті 14 ПК України встановлено, що господарською діяльністю є діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
За приписами норм пунктів 44.1 та 44.3 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац 2 пункту 44.1. статті 44 ПК України).
Платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1. цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.
Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України від 16.07.1999 № 996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-ХІV), який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
В розумінні Закону № 996-ХІV первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
При цьому, згідно з пунктом 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/704 (далі - Положення), «господарські операції» - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.
Згідно з частиною 1 статті 9 Закону № 996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина 2 статті 9 Закону № 996-ХІV).
Аналіз вищевикладених норм Закону № 996-ХІV та Положення свідчить про те, що витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ФОП ОСОБА_1 зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності, перебуває на обліку в Правобережному управлінні Новокодацької ДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області та здійснює діяльність на загальній системі оподаткування. Основним видом діяльності є виробництво будівельних виробів із пластмас.
У період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року ФОП ОСОБА_1 здійснював виробництво будівельних виробів із пластмас, неспеціалізовану оптову торгівлю, виробництво інших готових металевих виробів, що також не заперечувалось сторонами під час розгляду справи.
Порядок оподаткування доходів фізичних осіб - підприємців визначений ст.177 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010року №2755-VІ зі змінами та доповненнями (далі - ПК України).
Згідно з п.177.2 ст.177 ПК України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходим (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Пунктом 177.4 ст.177 ПК України визначено перелік витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності на загальній системі оподаткування.
Відповідно до пп.177.4.4 п.177.4 ст.177 ПК України до інших витрат відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково - касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.
Відповідно до пп.177.4.5. п.177.4 ст.177 ПК України, до складу витрат підприємця не включаються:
- витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем;
- витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації;
- витрати на придбання та утримання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею;
- документально не підтверджені витрати.
Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені ст.44 ПКУ. У ній зазначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Враховуючи наведені положення Податкового кодексу України, суд приходить до висновку, що фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування може віднести до складу витрат витрати, якщо вони документально підтверджені первинними документами; пов'язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця; безпосередньо пов'язані з отриманням доходів; фактично сплачені; товари (послуги) фактично отримано фізичною особою - підприємцем.
З огляду на викладене, суд зазначає, що витрати на паливо та витрати на юридичні послуги є витратами, безпосередньо пов'язані з отриманням доходів, які можуть бути включені фізичною особою-підприємцем до складу витрат згідно із вимогами пункту 177.4. статті 177 Податкового кодексу України.
Так, у ході проведення перевірки контролюючим органом було встановлено, що ФОП ОСОБА_1 фактично здійснював такі види підприємницької діяльності: виробництво будівельних виробів із пластмас, неспеціалізовану оптову торгівлю, виробництво інших готових металевих виробів.
Відповідач зазначає, що під час проведення перевірки контролюючим органом було встановлено, про те, що відповідно до наданих первинних документів та даних по випискам розрахункових рахунків, даних інформаційних баз, даних книги обліку доходів та витрат, даних відомостей ЦБД ДРФО ДФС України про отримані доходи встановлено доходи ФОП ОСОБА_1 від таких видів діяльності:
- загальний оподатковуваний дохід, отриманий від провадження господарської діяльності за 2016 рік - 4950946,65 грн., в тому числі: - від оптової торгівлі - 4950946,65 гривень.
Загальний оподатковуваний дохід, отриманий від провадження господарської діяльності за 2017 рік - 7 428 482,41 грн., в тому числі:
- від виробництва інших готових металевих виробів -1 022 818,17грн.(без ПДВ). питома вага від загального оподатковуваного доходу склала 13,7 %;
- від виробництва будівельних виробів із пластмас -6 296 322,30 грн.(без ПДВ), питома вага від загального оподатковуваного доходу склала 84,8 %;
- від оптової торгівлі - 109 341,67 грн. (без ПДВ), питома вага від загального оподатковуваного доходу склала 1,5 %.
Так, платник податків при формуванні витрат в деклараціях про майновий стан і доходи за 2016-2017 роки включив витрати, на думку відповідача, які не пов'язані з отриманням доходу та не підтверджені відповідними документами, а саме:
1.1. у 2016 році сума задекларованих витрат складає - 4 780 678,26грн., у тому числі:
-від оптової торгівлі - 4950946,65 гривень;
1.2. у 2017 році сума задекларованих витрат складає - 7 171 237,20 грн., у тому числі:
- від виробництва інших готових металевих виробів -1 086 004,75 грн.(без ПДВ).
- від виробництва будівельних виробів із пластмас -6 007 215,94 грн.(без ПДВ).
- від оптової торгівлі - 78 016,51 грн. (без ПДВ).
Також, перевіркою було встановлено, що ФОП ОСОБА_1 до складу витрат у 2016 році було віднесені витрати у сумі 1 008 897,15 грн., а саме:
При перевірки товару (товарного балансу) контролюючим органом було встановлено, що товар у сумі 979503,00 грн., який платник податків включив до складу витрат у 2016 році не був пов'язаний з отриманням доходів.
Також, перевіркою встановлено, шо ФОП ОСОБА_1 до складу витрат у 2017 році було віднесені витрати, у порушення п.177.4. ст. 177 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року № 2755-УІ (із змінами та доповненнями) у сумі 1600328,32 грн., а саме:
При перевірки товару (товарного балансу) встановлено, що товар у сумі 1563767,00 грн., який платник податків включив до складу витрат у 2017 рік не був пов'язаний з отриманням доходів.
Отже, з урахуванням зазначеного, контролюючий орган дійшов висновку про те, що позивачем у перевіряємому періоді, а саме з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року було занижено податок на доходи фізичних осіб у розмірі 469660,55 грн., у тому числі по періодам: 2016 рік - 181601,39 грн., 2017 рік - 288059,16 гривень.
Так, досліджуючи питання правомірності віднесення до складу витрат, судом встановлено, що ФОП ОСОБА_1 було віднесено до складу витрат, витрати на інформаційні (семінари) та юридичні послуги (оскарження рішень податкового органу) у власній господарській діяльності.
Щодо витрати на правову допомогу, слід зазначити.
Так, судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 29.08.2016 між ФОП ОСОБА_1 (Замовник) та ТОВ «Юридична компанія «Фінекс» (Виконавець) було укладено договір про надання правової допомоги №29/08/16, відповідно до умов якого Виконавець зобов'язується надати правову допомогу Замовнику, в частині консультування Замовника з питань податкового законодавства, а також прав та обов'язків податкового органу під час проведення перевірок на загальну суму 2 500,00 гривень.
На підтвердження виконання вказаних договорів позивач надав копії вищевказаних договорів №29/08/16 від 29.08.2016 року та № 03/10/16 від 03.10.2016 року, які підтверджують формування ним витрат за рахунок коштів, сплачених за отримані послуги з надання правової допомоги за 2016-2017 роки, а також акти здачі-прийняття робіт (надання послуг); акти наданих послуг; рахунки-фактури; платіжні доручення (т.1 а.с.117-149).
Судом встановлено, що вищевказані первинні документи, подані позивачем, оформленні у відповідності до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХІУ та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, та в повній мірі відображають зміст і характер вчинених операцій.
Щодо витрат на інформаційні послуги, слід зазначити про таке.
Відповідні витрати, а саме періодична підписка на професійне видання, газету «Приватний підприємець» здійснені з метою своєчасного отримання інформації щодо змін у податковому законодавстві, а також можливості бути обізнаним з правами та обов'язками як платника податків так, і контролюючих органів при здійсненні підприємницької діяльності, у тому числі, витрати на листування з контрагентами, стосовно поштових витрат.
Суд зазначає про те, що відповідний перелік витрат передбачений п. 177.4 ст.177 ПК України не є вичерпним, оскільки таке тлумачення цього пункту не кореспондує з іншим пунктом цієї статті, а саме пункту 177.2, де йдеться про визначення чистого оподаткованого доходу з урахуванням витрат пов'язаних саме з господарською діяльністю платника податків, а не тільки з отриманими доходами платника податків.
Щодо витрат на паливо.
Відповідач, під час здійснення перевірки встановив про те, що згідно з реєстраційних даних «ІС податкових блок» у позивача відсутня інформація щодо рухового майна, що використовується платником податків у господарській діяльності. Крім того, на перевірку не наданого договору оренди транспортного засобі від власника автомобіля ГАЗ 3302 СПН, який платник податків використовував згідно подорожних листів, а також не надано первинні документи.
Проте, згідно із матеріалами справи, транспортний засіб ДЕУ Ланос 2007 р.в. на праві власності належить ОСОБА_5, що також підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. ОСОБА_5 є дружиною позивача ФОП ОСОБА_1, який використовує при здійсненні власної господарської діяльності відповідний (транспортний засіб), що також підтверджується подорожніми листами легкового автомобіля для обліку витрат пального, фіскальними чеками на придбання пального за 2016-2017 року, а також податковими накладними, які підтверджують право на податковий кредит з ПДВ, копії яких наявні в матеріалах справи (т.1 а.с. 80,81; 154-218).
Щодо декларування майна.
Перевіркою правильності визначення оподатковуваного доходу, відображеного в деклараціях про доходи, з даними про суми оподатковуваного доходу, визначеному в ході перевірки, виявлено заниження на 2609225,47 грн. у т.ч: за 2016 р. -1008897,15грн., за 2017 рік -1600328,32грн., у порушення п. 177.4.,п. 177.2 ст.177 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року № 2755-VI (із змінами та доповненнями), яке виникло внаслідок завищення суми витрат.
Проте, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ДЕУ Ланос 2007 р.в., останній на праві власності належить ОСОБА_5, як фізичній особі (т.1 а.с.80, 81).
Отже, матеріали перевірки свідчать, що витрати, які були понесені платником податків за результатами здійснення господарських операцій у 2016-2017 роках підтверджені належними документами, що оформлені згідно з вимогами чинного законодавства.
Крім того, матеріалами перевірки підтверджується той факт, що понесені платником податків витрати по юридичному супроводу фінансово-господарської діяльності платника податків та інформаційних послуг, а також придбання палива, поштових витрат на відправку кореспонденції безпосередньо пов'язані з господарською діяльністю останнього, оскільки вони кореспондуються з напрямками його діяльності.
Крім того, слід зазначити, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання. Відповідно до наведеного вище визначення господарська операція пов'язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК.
Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для віднесення їх до валових витрат мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків, що в свою чергу було підтверджено позивачем.
Крім того, податковим органом не наведено жодних причин вважати, що витрати, понесені позивачем не пов'язані з господарською діяльністю останнього.
Так, судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що у ході проведення перевірки за період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року встановлено, що товар придбаний для реалізації використовувався в оподатковуваних операціях не в повному обсягу, товар, який був придбаний для здійснення підприємницької діяльності не реалізовувався протягом року та у залишках товару не значиться на загальну суму у 2016 року - 979503,00 грн.(без ВДВ)., у 2017 році - 1563767,00 грн. (без ПДВ).
Відповідач зазначає про те, що під час перевірки позивачем не були надані документи, які підтверджують використання цього товару у підприємницької діяльності (акти виконаних робіт, калькуляція виготовлення продукції, тощо), у зв'язку із чим відповідач дійшов висновку про те, що ФОП ОСОБА_1 суму придбаного для реалізації товару включив до складу податкового кредиту.
Відповідач зазначає, що під час проведення перевірки платник податків не надав документи, підтверджуючи використання даної послуги у здійсненні підприємницької діяльності, тобто документів на транспортний засіб, паспорт власника автомобіля, договір оренди транспортного засобу), який використовувався у підприємницької діяльності, на який було витрачено паливо, також відсутній продаж та залишок цього товару.
Проте, вищевказані твердження контролюючого орану спростовані наявними у матеріалах справи доказами, а саме позивачем до суду були надані свідоцтво транспортного засобу ДЕУ Ланос 2007 р.в., який належить на праві власності ОСОБА_5, яка є дружиною позивача. Вказаний автомобіль позивач використовує при здійсненні власної господарської діяльності відповідний (транспортний засіб), що підтверджується подорожніми листами легкового автомобіля для обліку витрат пального, фіскальними чеками на придбання пального за 2016-2017 року, а також податковими накладними.
Відповідно до п.198.5. ст. 198 Податкового кодексу України - платник податку зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі, якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися:
а) в операціях, що не є об'єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) та місце постачання яких розташоване за межами митної території України;
б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу);
в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів;
г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.
Згідно п.189.1. ст. 189 Податкового кодексу України - у разі здійснення операцій відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу база оподаткування за необоротними активами визначається виходячи з балансової (залишкової) вартості, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), а за товарами/послугами - виходячи з вартості їх придбання.
Щодо використання товару у підприємницької діяльності.
Так, судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що між позивачем ФОП ОСОБА_1 (Постачальник) та ТОВ «Вінтера-вікна» (Покупець) було укладено договір поставки № 28/05-1 від 28.05.2015 року, відповідно до умов якого вбачається, що Постачальник зобов'язався передати у власність Покупцю підвіконники, відливи та інші комплектуючі матеріали, а Покупець в сою чергу зобов'язався здійснити оплату за товар на умовах цього договору (т.6 а.с. 60-63).
20.02.2017 року між ТОВ «Прод Сервіс Торг» (Покупець) та ФОП ОСОБА_1 (Постачальник) було укладено договір поставки № 20/02 від 20.07.2017 року, відповідно до умов якого Постачальник зобов'язується поставити, а Покупець - прийняти та оплатити товар згідно Специфікацій в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі (т.6 а.с.63-65).
01.07.2018 року між ТОВ «Сокос-Дніпро» (Покупець) та ФОП ОСОБА_1 (Постачальник) було укладено договір поставки № 01/04-2017, відповідно до умов якого, Постачальник зобов'язується поставити, а Покупець - прийняти та оплатити товар згідно Специфікацій в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі (т.6 а.с.66-68).
12.10.2016 року між ТОВ «Торгівельно-Промислова Компанія «Статут» (Покупець) та ФОП ОСОБА_1 (Продавець), було укладено договір поставки №12/10, відповідно до умов якого, Постачальник зобов'язується поставити, а Покупець - прийняти та оплатити товар згідно Специфікацій в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі (т.6 а.с.69-71).
На підтвердження реальності господарських операцій, а саме факту продажу підвіконників, відливів та інших комплектуючих матеріалів позивачем були надані вищевказані договори поставки, копії яких наявні в матеріалах справи.
Отже, ФОП ОСОБА_1 відповідно до положень п. 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, по взаємовідносинам що виникли на підставі вищевказаних договорів поставки було складено податкові накладні які в свою чергу були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних.
З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку про те, що укладення договорів між ФОП ОСОБА_1 та його контрагентами-покупцями було направлено на досягнення прибутку (доходу) у майбутньому, інших доказів про те, що вказані операції є непов'язаними з господарською діяльністю позивача та його контрагентами, суду не надані, а отже є припущенням контролюючого органу, та прийняті контролюючим органом без урахування положень норм чинного законодавства.
Окремо, слід зазначити про те, що у періоді, що перевіряється, ФОП ОСОБА_1 поставляв три основні види продукції власного виробництва.
Щодо такого виду продукції як підвіконників слід зазначити.
Позивач в судовому засіданні надав пояснення, в яких вказав про те, що при надходженні замовлення на виготовлення підвіконників замовником по кожному підвіконнику зазначається його ширина, довжина та кількість. Для виготовлення придбаваються підвіконники шириною від 100 до 700 мм. та довжиною 6000 мм. (700 мм. х 6000 мм., таким чином, максимальний розмір підвіконника складає 4,2 м2) надалі, для отримання готової продукції, яка відвантажується замовнику, підвіконники розрізаються вздовж для отримання заготовки необхідної ширини. Після цього від 6000 мм. відрізаються підвіконники необхідної довжини, і маркуються та запаковуються» стретч-плівку (також, як і вся інша продукція).
Так, на вимогу покупця підвіконник комплектується торцовою заглушкою. В процесі виготовлення утворюється поздовжній обріз, оскільки неможливо передбачити, яку саме ширину вимагатиме замовник у майбутньому, і поздовжній обріз (залишок від 6000 мм.) розмір якої до 600 мм. є прийнятним.
Позивач зазначив про те, що цей розмір обґрунтований тим, що більш короткі підвіконники практично не використовуються з одного боку, з іншого спроби залишати кількість підвіконників в залишках з метою почекати замовлення необхідного розмірі, приводить до втрати товарного вигляду і вибраковці цих залишків.
Безумовній вибраковці підлягають заготовки із заводським браком, а саме: вздуття ламінаційної плівки, поломані ребра жорсткості, зминання ламінату на поверхні, дефекти ПВХ, дошки (ребристість, дірки на тильній стороні, вигнутості в поздовжній та поперечній плоскостях), а також ушкодження, отримані при транспортуванні - проломи і подряпини.
На підтвердження вищевказаного позивачем до матеріалів справи були долучені оборотно-сальдові відомості щодо руху товарно-матеріальних цінностей за січень-грудень 2016 року, за січень-грудень 2017 року, а також звідна оборотно-сальдова відомість за 2016, 2017 року та загальна оборотно-сальдова відомість за 2016-2017 роки (т.11 а.с.56-144, 146-153).
З вказаних документів судом встановлено, приход, раскрої та вибуття підвіконників за перевіряємий період, а саме за 2016-2017 року, їх продаж та ціна.
Отже, судом встановлено, що виробнича діяльність, за якої вказані в акті перевірки позиції (підвіконня шириною 500, 600 та 700мм) використовувались позивачем і як сировина для виготовлення вузьких позицій з подальшим продажем та сплатою податків, що також підтверджено матеріалами справи.
Вказані обставини підтверджені копіями видаткових накладних за спірних період, копії яких наявні в матеріалах справи, які свідчать про реалізацію залишків щодо яких відповідачем зазначається як про відсутні (т.6 а.с.73-250, т.7 а.с.1-250, т.8 а.с.-1-250, т.9 а.с.1-250, т.10 а.с.1-250, т.11 а.с.-1-25).
Також, спростуванню підлягають дані, щодо обсягу придбаного товару (штрипс) у 2017 році, які використовуються відповідачем, у тому числі для штучного збільшення суми залишків, які, як вважає відповідач, використані поза межами господарської діяльності, а саме, виходячи з видаткових накладних: №1-00000074 від 15.03.2017 року №РНк-000174 від 23.05.2017 року, №244 від 22.06.2017 року, №238 від 26.06.2017 року, відповідно до яких загальна кількість придбаного товару (штрипс) складає 1981,84 м2, проте, за даними контролюючого орган, остання складає 4 246,84 м2, що у свою чергу спотворює складський облік товарів позивача та призводить до штучного завищення суми нібито відсутніх залишків товару.
Товарні позиції (ширина 100-450, 550 мм) з від'ємним значенням, тобто придбання яких в чистому вигляді було меншим, ніж продаж, контролюючим органом взагалі не досліджувалась.
Також, відповідач не звернув уваги на те, що Порядком ведення Книги обліку доходів і витрат не передбачено ведення залишку товарних запасів фізичними особами - підприємцями на загальній системі оподаткування.
Щодо відливів/козирків слід зазначити.
Позивач в судовому засіданні пояснив про те, що при виготовленні відливів/козирків у якості сировини використовується листовий метал в рулонах (штрипс), шириною до 1250 мм. або ж лист оцинкований. Замовник вказує необхідну конфігурацію, довжину і кількість кожного виробу. Перед гнуттям відрізається заготовка шляхом повздовжнього і поперечного крою сировини. Вирізаються всі ділянки, що мають пошкодження захисної плівки, подряпини, зняття та інші пошкодження поверхні. При виявленні заводського браку, як-то відпадаюча захисна плівка, погана адгезія фарбування) яку виявлено після гнуття і пр. - штрипс вибраковується. З урахуванням перерахованих факторів, прийнятний відхід при виробництві - приблизно 7-9 % та не більше 20%.
Щодо москітної сітки слід зазначити.
Позивач в судовому засіданні пояснив, що для виготовлення москітних сіток замовник вказує в заявці тип сітки та її колір, а також розмір з точністю до 1мм по ширині і висоті. Кожна сітка складається з відповідного москітного профіля (внутрішній, наружний, дверний) білого або коричневого кольору, а також полотна, шнура що фіксує полотно в алюмінієвому профілі, 4х кутків, якими збирається сітка в рамку, ручок та елементів кріплення до вікна (кармани/петлі). На прикладі середньої сітки дам пояснення щодо кількості необхідних для неї матеріалів. Для виготовлення сітки внутрішньої білого кольору розміром 470 х 1400мм, необхідно 4 кутка (при виготовленні великої кількості сіток, кутків необхідно дещо більше, оскільки частина цих кутків має дефекти лиття, частина ламається в процесі збирання сітки), 2 ручки (дефекти ті ж самі), 16 тексів для кріплення.
Необхідний профіль внутрішній в кількості 2*(470+1400)мм.. Із двох палок профілю довжиною 6000 мм. (фактично приблизно 5950 мм, так як на кінцях профілей є технологічні отвори) можна виготовити 3 аналогічні сітки та 2 обрізка по 340 мм., що складає приблизно 6% від загальної довжини профіля.
Полотно береться із запасом по 50мм. з кожної з чотирьох сторін для забезпечення необхідного натяжіння полотна та необхідного вигину профілей. Всього для даної сітки полотно-заготовка буде мати розмір 570x1500 мм., зайве полотно після закатки обрізається. Отже, для даної сітки обріз полотна буде близько 29,9%.
Отже, з урахуванням вищезазначеного, твердження контролюючого органу, щодо порушення ФОП ОСОБА_1 податкового законодавства в цій частині є припиненням відповідача, та належними доказами не підтверджені.
Крім того, відповідач зазначив про те, що у порушення п.198.5 ст.198, п.199.1 ст.199 Податкового кодексу України ФОП ОСОБА_1 не нарахував податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування та не склав не зареєстрував в Єдиному реєстрі податкові накладні на загальну суму 2550777,00 грн., сума ПДВ 510154,00 грн. у т.ч. за 2016 роки на суму 979503,00 грн., сума ПДВ - 195900,00 грн., за 2017 року на суму 1571274,05 грн., сума ПДВ 314254,00 гривень.
Відповідно до положень п. 198.3 ст.198 ПК України передбачено право на нарахування податкового кредиту незалежно від того, чи такі товари (в даному випадку матеріали) почали використовуватись в оподаткованих операціях у межах господарської діяльності, а тому твердження про умовний продаж залишків матеріалів, з подальшим складенням податкових накладних є неправомірним з огляду на можливість їх використання в оподаткованих операціях в межах власної господарській діяльності ФОП ОСОБА_1, що також свідчить про відсутність обов'язку реєструвати податкові накладні на умовний продаж матеріалів відповідно до п. 198.5 ст.198 ПК України, які знаходяться на складі, а тому, твердження про порушення термінів реєстрації податкових накладних є необґрунтованими та не ґрунтуються на положенням норм чинного законодавства.
Щодо товарного обліку.
Так, судом встановлено, що відповідні суми у розмірі 979503,00 грн. за 2016 рік та 1563767,00 грн. за 2017 рік, визначені контролюючим органом вибірковою перевіркою торгового балансу, що вказують на різницю між придбаним та проданим обсягом товару з урахуванням відсутності залишків, визначених у грошовій формі.
При цьому, вибірковість полягала в тому, що було взято виключно ті товарні позиції, по яких, різниця між придбаними та проданими товарами мала позитивне значення, тобто придбано товарів було більше ніж продано, що і покладено в основу твердження контролюючого органу про відсутність залишків товарів та, як наслідок про їх використання поза межами господарської діяльності.
Виходячи з цього, слід зазначити, що у разі неупередженого дослідження під час проведення перевірки всіх обставин здійснення господарської діяльності позивача, можливо дійти висновку про безпідставність нарахування грошових зобов'язань з податку на додану вартість у сумі 637692,50 грн., з огляду на неврахування відповідачем видаткових накладних виписаних на адресу покупців позивача, якими підтверджується, по-перше, «виникнення», тобто, виготовлення та подальша реалізація товарів, які на думку відповідача, за умови відсутності їх у залишку, були використані поза межами господарської діяльності, а по-друге відсутність обов'язку реєстрації податкових накладних на умовний продаж товарів, оскільки відповідні податкові зобов'язання з податку на додану вартість по операціям продажу товарів вже відображено у податкових деклараціях з податку на додану вартість, у зв'язку із чим сума штрафу у розмірі 157127,00 грн. за відсутність реєстрації податкових накладних на суму 314242,00 грн. підлягає скасуванню.
Відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 "Інші перехідні положення" ПК України, тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об'єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об'єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.
Єдиною підставою для донарахування позивачеві основного зобов'язання та фінансових санкцій за платежем військовий збір став висновок контролюючого органу про заниження платником оподатковуваного доходу за 2016-2017 роки.
Суд зазначає, що Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI (далі по тексту - Закон № 2464-VI) визначено правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає
Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI передбачено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Частиною 4 статті 5 Закону № 2464-VI передбачено, що обов'язки платників єдиного внеску виникають у осіб, зазначених в абзацах четвертому, шостому та сьомому пункту 1, пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - з початку провадження відповідної діяльності.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI).
Згідно ч. 2, 3 ст. 9 Закону № 2464-VI встановлено, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Відповідно до п.3 ч.11 ст.25 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.
Суд зазначає, оскільки висновки акту перевірки про заниження ФОП ОСОБА_1 суми чистого оподатковуваного доходу за 2016-2017 роки не знайшли своє підтвердження, отже і висновок відповідача щодо заниження позивачем єдиного внеску з сум доходу за цей період є неправомірним.
Принцип стабільності закріплений у пп. 4.1.9 п. 4.1 ст.4 Податкового кодексу України, який має на меті встановлення незмінних умов оподаткування, елементів податків протягом певного часу.
Таким чином, вищевказані обставини та докази, які суд оцінює у їх сукупності відповідно до статті 90 КАС України, спростовують посилання відповідача щодо відсутності реального характеру у спірних господарських операціях.
Згідно з вимогами ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідачем не доведено факт порушення позивачем вимог податкового законодавства України з перевіряємий період.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин у справі.
Частиною 2 ст.2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч.1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно із пунктом 3 частини першої статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Вищевказані обставини та докази, які суд оцінює у їх сукупності відповідно до статті 90 КАС України, спростовують посилання відповідача щодо відсутності реального характеру у спірних господарських операціях.
Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа, у зв'язку із чим, підлягають стягненню на користь ФОП ОСОБА_1 судові витрати за сплату судового збору в розмірі 9605,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровській області.
Керуючись ст. 2, ст. 7, ст.ст. 72 - 77, ст. 139, ст. ст. 241 - 246, ст. 250, ст. 255, ст.ст. 292 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
Стягнути на користь ФОП ОСОБА_1 судові витрати за сплату судового збору в загальному розмірі 9605,00 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровській області.
Позивач: ФОП ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код ОКПП НОМЕР_1).
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення суду складений 11.04.2019 року.
Суддя В.В Ільков