Справа № 2140/1754/18
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2019-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2019 р.м.ОдесаСправа № 2140/1754/18

Головуючий в 1 інстанції: Варняк С.О.

Дата і місце ухвалення: 12.09.2018р., м.Херсон

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - судді : Бойка А.В.,

суддів: Осіпова Ю.В.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

27.08.2018 року ОСОБА_2 звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправним рішення №7 від 25.05.2018 року про відмову в призначенні пенсії за вислугу років та зобов'язання відповідача призначити та виплачувати позивачу пенсію за вислугу років відповідно до вимог ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ з 17.05.2018 року виходячи із розрахунку 90% місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарних місяці роботи без обмеження розміру пенсії.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2018 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 01.10.2018 року Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області подало апеляційну скаргу, обґрунтовану порушенням судом норм матеріального права та не повним з'ясуванням обставин справи.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом не надано належної правової оцінки посиланням відповідача на те, що оскільки ОСОБА_2 звернувся за призначенням пенсії під час дії Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII, то питання призначення йому пенсії регулюється ст.86 вказаного Закону, а не ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, яка втратила чинність. Стаж позивача за вислугу років не достатній для призначення йому пенсії на підставі статті 86 Закону №1697-VII.

У зв'язку з цим, в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2018 року та прийняття нової постанови - про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2

ОСОБА_2 подав письмовий відзив на апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, в якому просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. Позивач зазначає, що у порівнянні зі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ стаж роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, статтею 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII збільшено з 20 років до 23 років 6 місяців, що є звуженням прав позивача.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 працює в органах прокуратури Херсонської області на посаді заступника прокурора Херсонської області.

17.05.2018 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ.

До вказаної заяви позивачем додано довідку прокуратури Херсонської області від 15.05.2018 року №11-275вих-18, згідно якої станом на 15.05.2018 року ОСОБА_2 має вислугу років, необхідну для призначення пенсії за вислугу років згідно ч.ч. 1, 5 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ - 20 років 00 місяців 01 день, з яких: половина строку навчання у вищому юридичному закладі денної форми навчання - 02 роки 05 місяців 00 днів; робота на прокурорських посадах - 17 років 07 місяців 01 день.

Рішенням №7 від 25.05.2018 року Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області відмовило позивачу з призначенні пенсії з посиланням на відсутність у нього вислуги років, передбаченої ст.86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII - 23 років 06 місяців.

Також, зазначено, що у трудовій книжці ОСОБА_2 виправлена дата народження, що є підставою для підтвердження належності трудової книжки в судовому порядку або підтвердження всіх періодів роботи підтверджуючими довідками. Запис про роботу з 08.10.2016р. по 26.10.2016р. на посаді прокурора прокуратури Херсонської області, який зазначено в поданій довідці від 15.05.2018 року №11-275вих-18, в трудовій книжці відсутній.

Не погоджуючись з правомірністю вказаного рішення ОСОБА_2 оскаржив його в судовому порядку.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що на момент призначення позивача на роботу в органах прокуратури України (02.08.1999) діяв Закон України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, статтею 50-1 якого було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

А відтак, за висновками суду першої інстанції, позивач, маючи стаж роботи 20 років 00 місяців 03 дні, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, набув право на пенсію за вислугу років відповідно до вимог статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ. У порівнянні зі статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ стаж роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, Законом України «Про прокуратуру» №1697-VII, збільшено з 20 років до 23 років 6 місяців, що є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову. При цьому апеляційний суд виходить з наступного.

Умови пенсійного забезпечення відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників до 15 липня 2015 року визначалися Законом №1789-ХІІ. Зокрема, ст. 50-1 цього Закону (в редакції від 05 листопада 1991 року) визначено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 % від суми їхньої місячної заробітної плати, до котрої включається всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 % місячного заробітку.

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року №3668-VI, який набрав чинності 01 жовтня 2011 року, ч. 1 ст. 50-1 замінено двома частинами за якою, прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років; з 01 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років 6 місяців; з 01 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 11 років; з 01 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 11 років 6 місяців; з 01 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років; з 01 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років 6 місяців; з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років; з 01 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років 6 місяців; з 01 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 14 років; з 01 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 14 років 6 місяців; з 01 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 15 років.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

15 липня 2015 року набрав чинності Закон №1697-VII, відповідно до пп. 1 п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» якого визнано таким, що втратив чинність Закон №1789-ХІІ (крім п. 8 ч. 1 ст. 15, ч. 4 ст. 16, абз. 1 ч. 2 ст. 46-2, ст. 47, ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 50, ч. 3, 4, 6 та 11 ст. 50-1, ч. 3 ст. 51-2, ст. 53 щодо класних чинів).

Отже, на час звернення позивача до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії положення ст.50-1 Закону № 1789-ХІІ, що регулювали порядок призначення пенсій, втратили чинність.

Разом з цим, відповідно до положень ст. 86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 06 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 06 місяців.

Як вбачається із матеріалів справи, на момент звернення ОСОБА_2 до відповідача з заявою про призначення пенсії, вислуга років позивача (з урахуванням половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі,) складала менше 23 роки 06 місяців, а саме 20 років 00 місяців 01 днів вислуги років, необхідної для призначення пенсії за вислугу років, з яких на прокурорсько-слідчих посадах в органах прокуратури 17 років 07 місяців 01 днів.

Враховуючи те, що загальна вислуга років позивача, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №1697-VII, на час його звернення до відповідача була недостатньою для призначення пенсії за вислугу років згідно Закону №1697-VII, колегія суддів доходить висновку, що Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області правомірно відмовило ОСОБА_2 в задоволенні заяви про призначення пенсії.

Аналогічний підхід до застосування вказаних норм права висловлений Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 752/20817/16-а, від 21 лютого 2018 року у справі № 211/3177/17, від 16 травня 2018 року у справі № 607/14236/16-а, від 18 жовтня 2018 року у справі №641/607/17.

Висновки суду першої інстанції про те, що зміни в законодавстві, які звужують зміст та обсяг існуючих прав не повинні застосовуватися колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у період дії ст.50-1 Закону №1789-XII у редакції від 26 липня 2001 року, що діяла до 30 вересня 2011 року, позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, у зв'язку з чим при прийнятті Закону №1697-VII не відбулося звуження змісту та обсягу існуючих прав позивача.

При вирішенні справи колегія суддів виходить з конституційного принципу незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі, який сформульований, зокрема, у рішеннях Конституційного Суду України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях цього Суду від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, а також від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 13 травня 1997 року № 1-зп висловив позицію, згідно якої закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

У рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України також зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori - «наступний закон скасовує попередній».

Отже, залежно від порядку набрання чинності нормативно-правового акта, може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Зокрема, згідно з висновком, що міститься у рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема: негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

Перша форма застосовується у разі, якщо нормативно-правовий акт прийнято на момент виникнення правовідносин (особа отримала право на застосування стосовно себе цього акта або його положень та фактично розпочала процес реалізації відповідного права). У випадку, якщо у новоприйнятому нормативно-правовому акті визначено особливий порядок набрання ним чинності, у тому числі визначено перехідний період, під час якого залишаються чинними окремі норми скасованого ним нормативно-правового акта, застосовується ультраактивна форма. Третя форма дії є актуальною у разі прийняття нормативно-правових актів, які пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, суб'єкт владних повноважень під час розгляду питання, пов'язаного з реалізацією особою свого права, зокрема, права на соціальний захист, зобов'язаний застосовувати той закон або інший нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення відповідних правовідносин між особою та державною, в особі її уповноважених органів.

Враховуючи встановлені обставини справи та правове регулювання, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта, що станом на час звернення позивача до ГУ ПФУ у Херсонській області у нього був відсутній стаж роботи, що давав право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку, а тому відповідач, відмовляючи позивачу в призначенні йому пенсії за вислугу років відповідно до Закону №1789-ХІІ діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Більше того, при вирішенні спору та задоволенні позовних вимог суд першої інстанції залишив поза увагою, що підставою для відмови в призначенні ОСОБА_2 пенсії у рішенні №7 від 25.05.2018р. ГУ ПФУ у Херсонській області, окрім посилання на відсутність у позивача необхідного стажу, зазначило також і про те, що у трудовій книжці ОСОБА_2 виправлена дата народження, що є підставою для підтвердження належності трудової книжки в судовому порядку або підтвердження всіх періодів роботи підтверджуючими довідками.

Правову оцінку вказаній обставині судом першої інстанції не надано.

Оскільки судом першої інстанції не повно з'ясовано обставини справи та постановлено судове рішення з не правильним застосуванням норм матеріального права, тому, відповідно до ст.317 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції задовольняє таку скаргу, скасовує рішення суду від 12.09.2018р. з прийняттям нового рішення - про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області задовольнити.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2018 року скасувати.

Прийняти по справі нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити певні дії.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя Бойко А.В.
Судді Осіпов Ю.В. Шевчук О.А.