Справа № 760/22204/13-а
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

15 квітня 2019 року м. Київ

Суддя Шостого апеляційного адміністративного суду Сорочко Є.О., перевіривши на відповідність вимогам Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 08 листопада 2013 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про перерахунок пенсії,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 14.03.2012 у справі №2-а-405/12, що залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.03.2013 зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію, виходячи з розміру грошового забезпечення за останньою штатною посадою перед його звільненням, враховуючи відповідні оклади за посадою, військовим (спеціальним) званням, процентну надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення), стовідсоткової щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям льотного складу, премії в розмірах, що діяли на момент належної виплати з 25.09.2011 з урахуванням раніше виплачених сум.

Солом'янським районним судом м. Києва 18.04.2013 видано виконавчий лист, який в подальшому пред'явлений позивачем до примусового виконання (ВП 37703454).

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 08 листопада 2013 року заяву старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві Новак Г.М. про зміну способу та порядку виконання рішення задоволено: змінено спосіб виконання постанови Солом'янського районного суду м. Києва від 14.03.2012 по справі № 2а-405/12 в частині зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві виплатити ОСОБА_1 пенсію, призначену та перераховану відповідно до вимог ч. 3 ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», за період з 25.09.2011 з виплатою недоплаченої різниці та з врахуванням раніше виплачених сум, шляхом стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 нарахованих коштів в сумі 3 116,39 грн.

Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу.

Вимоги до апеляційної скарги, порядку та строків її подання встановлені статтями 295-297 КАС.

Апеляційна скарга не відповідає зазначеним вимогам у зв'язку з пропуском строку апеляційного оскарження.

Згідно пункту 13 розділу VII «Перехідні положення» КАС (у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII) судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання ним чинності.

Відповідно до частини третьої статті 186 КАС (у редакції, що діяла станом на день подання апеляційної скарги) апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. У разі якщо ухвалу було постановлено в письмовому провадженні або згідно з частиною третьою статті 160 цього Кодексу, або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржуване рішення отримано прийняте 29.03.2013, проте апеляційну скаргу подано лише 07.03.2019, тобто майже через шість років.

При цьому, скаржником заявлено клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження.

Відповідно до частини першої статті 121 КАС суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Обґрунтовуючи наявність поважних причин пропуску строку оскарження позивач посилається на те, що його не було повідомлено про розгляд заяви старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві Новак Г.М. про зміну способу та порядку виконання рішення, оскаржувану ухвалу він не отримував, рішення, прийняті у виконавчому провадженні ним також не отримувалися.

Матеріали справи дійсно не містять доказів отримання позивачем оскаржуваної ухвали. Проте, на переконання суду, відсутність цих відомостей та обставини, сказані у клопотанні скаржника, не є у даному випадку підставою для висновку про наявність поважних причин пропуску строку апеляційного оскарження з огляду на таке.

Частиною другою статті 6 КАС передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 46 рішення Європейського суду з прав людини "Устименко проти України" (№ 32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами. Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності".

У пункті 48 рішення Європейського суду з прав людини "Пономарьов проти України" (№ 3236/03) зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Обґрунтовуючи висновки про обов'язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у пункті 35 рішення Європейського суду з прав людини "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" визначено, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов'язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання ("Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain" № 11681/85).

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Отже, право на апеляційне оскарження судових рішень не є абсолютним та може обмежуватись встановленими законом процесуальними строками. Підставою для поновлення таких строків можуть бути лише об'єктивні, непереборні обставини, які унеможливили оскарження рішення суду у визначений строк.

Установлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

З огляду на це, варто зауважити, що строк апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції у даному випадку є доволі стислим - п'ять днів, і якщо зважити на характер спірних правовідносин, встановлений строк з одного боку має на меті дисциплінувати позивача, який, якщо він справді зацікавлений у відновленні своїх порушених прав, повинен якомога швидше реалізувати своє право на апеляційне оскарження, з іншого боку - є своєрідним бар'єром, який повинен запобігати зловживанню правами і сприяти правовій визначеності спірних правовідносин.

Таким чином, реалізувати своє право на апеляційне оскарження потрібно вчасно, а поновити пропущений строк суд може лише якщо для цього є поважні і об'єктивні причини.

Як зазначалося, матеріали справи, дійсно не містять доказів отримання позивачем оскаржуваного рішення. Проте, беручи до уваги суть спірних правовідносин та принцип правової визначеності, суд наголошує на тому, що протягом майже шести років позивач не проявляв належної зацікавленості щодо виконання судового рішення, ухваленого на його користь. Матеріали справи не містять доказів того, що позивач протягом цих шести років вживав будь-які дії, які б свідчили про його зацікавленість ходом виконавчого провадження чи добровільним виконанням рішення суду пенсійним органом.

Вказані у клопотанні обставини не виправдовують поведінки позивача у цій ситуації, який як заінтересована у виконанні рішення суду особа мав би проявити пильніший інтерес, аніж як очікувати, що, з огляду на наведене, теж могло б засвідчити про його намір відновити свої порушені права.

Суд також наголошує на тому, що позивач в апеляційній скарзі не зазначає дату, коли він фактично дізнався про оскаржувану ухвалу. Проте, до апеляційної скарги позивачем було долучено роздруківку «Інформація про виконавче провадження» з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, яка на другій та третій сторінках містить чітку інформацію про оскаржувану ухвалу та її зміст. Вказана інформація була отримана з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень 11.12.2018 о 16:50 год. (а.с. 90-92). У цей же день позивач уклав з його представником, адвокатом Хомич І.О. договір про надання правової допомоги, про що свідчить відповідний запис в ордері (а.с. 73).

Таким чином, позивач був обізнаний про існування оскаржуваної ухвали станом на 11.12.2018, яка до того ж з 14.01.2014 була опублікована в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Проте, у визначений КАС п'ятиденний строк, апеляційну скаргу подано не було, об'єктивних причин, які б перешкоджати звернутися до апеляційного суду не наведено.

З огляду на викладені обставини, в аспекті спірних правовідносин слід зазначити, що повідомлені позивачем обставини не дають достатніх і переконливих підстав для поновлення п'ятиденного строку для оскарження ухвали суду першої інстанції, пропущеного майже на шість років від дати її ухвалення.

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання скаржника про поновлення строку апеляційного оскарження, оскільки вказані у клопотанні причини не є поважними.

Відповідно до частини третьої статті 298 КАС апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 295 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без руху. Протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали скаржник має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку та вказати інші підстави для поновлення строку.

У випадку неподання заяви про поновлення строку апеляційного оскарження або визнання неповажними причин пропуску строку, у відкритті апеляційного провадження буде відмовлено.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 169, 295, 296, 298 КАС, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку апеляційного оскарження.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 08 листопада 2013 року залишити без руху.

Роз'яснити, що протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали скаржник має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку та вказати інші підстави для поновлення строку.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя Є.О. Сорочко