Справа № 522/6144/18
Суддя: Домусчі Л. В.
Дата ухвалення: 2019-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 522/6144/18
Провадження № 2-а/522/41/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді - Домусчі Л.В.,

За участі секретаря судового засідання - Вадуцкої В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішення про примусове повернення в країну походження,

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 10.04.2018 року надійшов позов ОСОБА_1 , пред`явлений до ГУДСМ в Одеській області, який було уточнено заявою від 26.04.2018року та за яким позивач просив: визнати протиправними та скасувати рішення Київського РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області №32 від 16.03.2018 року про його примусове повернення в країну походження - Палестини.

В обґрунтування позову зазначив, що 16.03.2018 року Київським районним відділом у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області було прийнято рішення №32 про примусове повергнення громадина ОСОБА_2 , відповідно до якого позивача зобов`язано у строк до 14.04.2018 року покинути територію України.

Між тим, із вказаним рішенням відповідача позивач не згоден, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню з наступних причини. Зокрема, рішення відповідача прийнято із порушенням ч.1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Зазначив, що він є уродженцем Палестинської Автономії та не може повернутися до країни походження через небезпеку для свого життя та здоров`я. Інформація по країні походження позивача підтверджує численні порушення прав людини на території Палестинської Автономії. Між тим дані обставини не були враховані відповідачем.

Ухвалою суду від 12.04.2018 року провадження в справі відкрито та призначено розгляд справи на 17.04.2018р.

17.04.2018р., 26.04.2018 року у зв`язку з неявкою сторін розгляд справи відкладався.

11.05.2018 року до суду надійшов відзив від сторони відповідача, згідно якого позовні вимоги не визнали та просили відмовити. Додатково пояснили, що 16.03.2018р. співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області в Київському районі м. Одеси було виявлено громадянина Палестини без документів, яка назвалась ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 16.03.2018 року у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було відібрано пояснення. Зі слів позивача було з`ясовано, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Палестини . У 1999 році прибув до України з Палестини для навчання в Одеському національному медичному університеті, з якого 2003 році перевівся до Буковинського державного медичного університету у м. Чернівці. Закінчив навчання в 2005 році. В період з 2011 по 2012 року, перебував в статусі шукача захисту. Рішенням ДМС України позивачу було відмовлено у надані статусу біженця та додаткового захисту. Починаючи із 2012 року позивач перебуває на території України незаконно, порушуючи правила перебування іноземних громадян в Україні. Зазначили, що під час перебування в Україні іноземець не працював, законного джерела існування не мав, проживав за рахунок коштів, які заробив працюючи без відповідного дозволу. По закінченню відповідного терміну перебування в Україні іноземець з території України не виїхав. Із питань отримання дозволу на імміграцію в Україну, отримання тимчасової посвідки на проживання в Україні до органів Державної міграційної служби не звертався. Крім того, інформація про порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, правил перебування іноземців та осіб без громадянства на території України йому була відома. Під час дачі пояснень позивач зазначив, що при примусовому поверненні в країну походження його життю або свободі не загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, не загрожуватиме смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання. Також його життю або здоров`ю, безпеці або свободі не загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи технічного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя. Іноземцю не загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. 16.03.2018 року головним спеціалістом Київського РВ у місті Одеса ГУ ДМС України в Одеській області Бур Юрієм Петровичем було складено протокол про адміністративне правопорушення передбаченого ч.1 ст. 203 Кодексу про адміністративні правопорушення. Також, того ж дня було здійснено розгляд справи та винесено постанову про накладання штрафу за номером ПН МОД 000593 Київського РВ у місті Одеса ГУ ДМС України в Одеській області Романовською Д.П.. У подальшому, головним спеціалістом Київського РВ у місті Одеса ГУ ДМС України в Одеській області Бур Юрієм Петровичем, за погодженням начальника Київського РВ у місті Одеса ГУ ДМС України в Одеській області Романовською Д.П. було прийнято рішення від 16.03.2018 № 32 про примусове повернення в країну походження громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у термін до 14.04.2018 року. 16.03.2018 року позивач ознайомився з рішенням про примусове повернення та зобов`язався залишити територію України у термін до 14.04.2018, що посвідчив власноруч записаною датою та підписом. Враховуючи викладене у відзиві посилались на те, що рішення про примусове повернення на громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було прийняте ними із урахуванням всіх обставин, що мають значення та відповідно до вимог діючого законодавства. Отже, сторона відповідача вважає, що підстав для його скасування не має.

Ухвалою суду від 11.05.2018 року було розглянуто та задоволено клопотання представника позивача про забезпечення позову. Також того ж дня судом було розглянуто та задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано із Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області копію особової справи громадянина ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ).

Розгляд справи відкладено на 24.05.2018 року.

24.05.2018 року у зв`язку з зайнятістю головуючої судді у розгляді іншої цивільної справи розгляд справи був відкладений на 03.07.2018 року.

24.06.2018 року представником відповідача на виконання ухвали суду від 11.05.2018 року було надано копію особової справи позивача (а.с.70-96).

До суду надійшли письмові пояснення від представника позивача - ОСОБА_4 , згідно яких зазначила, що оскаржуване рішення відповідача було прийнято без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття, оскільки питання можливості прийняття оскаржуваного рішення у світлі приписів ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» не розглядались. Вважає, що відповідач повинен був вжити заходів, передбачених законом, для з`ясування, чи існують у країні походження обставини, які унеможливлюють примусове повернення. Проте таких дій відповідачем вжито не було, що, на думку сторони позивача, вказує про протиправність оскаржуваного Рішення. Вказувала на порушення відповідачем положень ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при прийнятті оскаржуваного Рішення.

03.07.2018 року, 03.09.2018 року, 01.11.2018 року, 19.12.2018 року у зв`язку з неявкою сторін розгляд справи відкладався. 25.01.2019 року у зв`язку з перебуванням судді у відпустці розгляд справи був відкладений на 31.01.2019 року.

Ухвалою суду від 31.01.2019 року було розглянуте та залишене без задоволення клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі. Розгляд справи був відкладений на 22.02.2019 року. У зв`язку з неявкою сторони позивача 22.02.2019 року розгляд справи був відкладений на 25.03.2019 року.

У судовому засіданні 25.03.2019 року були присутні позивач та його представник ОСОБА_4 , які позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. Позивач посилався на те, що в країні його походження на теперішній час проходить війна між Ізраїлем та Палестиною та на їх населення нападають, вказував, що повернення до країни походження буде небезпечним для його життя. У минулих судових засіданнях пояснив, що коли жив у Палестині , то брав участь за незалежність Палестини , був членом політичної організації «Хамаз», вони піддаються тортурам та жорстокому поводженню. Вказував, що прибув до України на навчання, яке закінчив у 2005 році в Чернівцях. Зазначив, що потім проживав із жінкою-громадянкою України без реєстрації шлюбу та вони мають двох дітей (доньок). Зазначив, що доньки записані на прізвище матері, оскільки він тоді не мав паспорту та вони не могли зареєструвати свій шлюб. У 2011 році він звернувся до ДМС в Одеській області із документами про надання статусу біженця, проте отримав відмову. При цьому дану відмову позивач не оскаржував.

Представник відповідача у судовому засіданні 25.03.2019 року позов не визнав та просив відмовити із урахуванням їх пояснень, наданих у відзиві від 11.05.2018 року. Вказував, що рішення про примусове повернення на громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було прийняте ними із урахуванням всіх обставин, що мають значення та відповідно до вимог діючого законодавства.

Розгляд справи 25.03.2019 року був відкладений на 11.04.2019 року.

У судове засідання 11.04.2019 року позивач підтримав та просив задовольнити у повному обсязі з тих обставин, вказаних у позові та у минулому судовому засіданні.

Представник відповідача - ОСОБА_10. (по довіреності від 10.01.2019 року) у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог із підстав, викладених у відзиві від 11.05.2018 року.

Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає з наступних обставин.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Палестини, уродженець м. Наблус, за національністю - араб, віросповідання - іслам, мусульманин-суніт.

Після закінчення школи у Палестині позивач прибув офіційно за національним паспортом № НОМЕР_1 у 1999 році до України для навчання в Одеському національному медичному університеті, з якого 2003 році перевівся до Буковинського державного медичного університету у м. Чернівці. Закінчив навчання в 2005 році через проблеми із оплатою навчання.

Із 2005 року він проживав у громадянському шлюбі із гр.. України ОСОБА_7 , із якою у них є спільні доньки: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ..

Між тим, із свідоцтв про народження дітей (а.с.89-90) вбачається, що діти записані за прізвищем матері - ОСОБА_7 ..

Згідно пояснень позивача, наданих у судових засіданнях, зареєструвати шлюб із ОСОБА_7 та записати себе батьком дітей він не міг через відсутність у нього паспорту, останній залишився в начальному закладі у м. Чернівцях через несплату за навчання.

Із матеріалів особової справи №ODS 11/126, наданої представником ГУДМС в Одеській області, встановлено, що позивач 29.04.2011 року звернувся до міграційної служби із заявою №126 про надання йому статусу біженця.

Згідно витягу із наказу №41 від 31.05.2011 року (а.с.80), Управлінням міграційної служби в Одеській області було прийнято рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

03.06.2011 року позивач отримав відповідне повідомлення міграційної служби про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця. Згідно пояснень позивача та його представника даний наказ міграційної служби вони не оскаржували.

У подальшому, 16.03.2018р. співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області в Київському районі м. Одеси було виявлено громадянина Палестини без документів, яка назвалась ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

16.03.2018 року у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було відібрано пояснення. Згідно пояснень, відібраних працівниками міграційної служби, у період з 2011 по 2012 року, перебував в статусі шукача захисту. Рішенням ДМС України позивачу було відмовлено у надані статусу біженця та додаткового захисту. Починаючи із 2012 року позивач перебуває на території України незаконно, порушуючи правила перебування іноземних громадян в Україні. Під час перебування в Україні іноземець не працював, законного джерела існування не мав, проживав за рахунок коштів, які заробив працюючи без відповідного дозволу. По закінченню відповідного терміну перебування в Україні іноземець з території України не виїхав.

Із питань отримання дозволу на імміграцію в Україну, отримання тимчасової посвідки на проживання в Україні до органів Державної міграційної служби не звертався.

Під час дачі пояснень працівникам міграційної служби позивач зазначив, що при примусовому поверненні в країну походження його життю або свободі не загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, не загрожуватиме смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання. Також його життю або здоров`ю, безпеці або свободі не загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи технічного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя. Йому не загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки (а.с.39).

16.03.2018 року головним спеціалістом Київського РВ у місті Одеса ГУ ДМС України в Одеській області Бур Юрієм Петровичем відносно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення передбаченого ч.1 ст. 203 Кодексу про адміністративні правопорушення.

Також, того ж дня було здійснено розгляд справи про адміністративне правопорушення та винесено постанову про накладання штрафу за номером ПН МОД 000593 Київського РВ у місті Одеса ГУ ДМС України в Одеській області Романовською Д.П..

У подальшому, головним спеціалістом Київського РВ у місті Одеса ГУ ДМС України в Одеській області Бур Юрієм Петровичем, за погодженням начальника Київського РВ у місті Одеса ГУ ДМС України в Одеській області Романовською Д.П. було прийнято рішення від 16.03.2018 № 32 про примусове повернення в країну походження громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у термін до 14.04.2018 року.

16.03.2018 року позивач ознайомився з рішенням міграційної служби про примусове повернення та зобов`язався залишити територію України у термін до 14.04.2018, що посвідчив власноруч записаною датою та підписом.

Звернувшись до суду з дійсним позовом, позивач посилався на незаконність та протиправність вказаного рішення Київського РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області №32 від 16.03.2018 року про примусове повернення позивача в країну походження - Палестини, оскільки останнє не прийнято без врахування положено ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

Згідно ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Пунктом 7 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Відповідно до ч.3 ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до пп.2 п.2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150 іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більше як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

У силу вимог ст.26 наведеного Закону Іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду. Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Згідно пункту 2 розділу І Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства затвердженої Наказом МВС України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, СБУ 23.04.2012 № 353/271/150 (далі - Інструкції) терміни «примусове повернення» та «примусове видворення» означають систему адміністративно-правових заходів, спрямованих на примушування іноземців, які незаконно перебувають в Україні, покинути територію України всупереч їх волі і бажанню.

Відповідно до пунктів 4, 5, 6 розділу І Інструкції - іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Відповідно до постанови пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25 червня 2009 року «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», під грубим порушенням законодавства слід розуміти, зокрема, грубе порушення Правил в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну, їх виїзду з України і транзитного проїзду через її територію, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 1995 року № 1074 (далі Правила), а саме: проживання без документів на право проживання в Україні або проживання за недійсними документами, недотримання встановленого порядку реєстрації або пересування і вибору місця проживання, працевлаштування, ухилення від виїзду після закінчення терміну перебування, а також за недотримання правил транзитного проїзду через територію України.

Нормами законодавства про статус іноземця та особи без громадянства встановлено, що на території України можуть проживати або тимчасово перебувати іноземці та особи без громадянства відповідно до їх правового статусу, який підтверджується відповідними документами.

Так, іноземці, які постійно проживають в Україні, можуть перебувати в Україні за своїми національними паспортами та українськими документами-посвідками на проживання в Україні для іноземця з відміткою про реєстрацію. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" та п. 19 Правил, іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну на законній підставі, можуть тимчасово перебувати на території країни за паспортним документом, зареєстрованим у порядку, встановленому цими Правилами.

Згідно з частиною 3 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Отже, виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України законодавством не передбачено.

Матеріали справи свідчать про порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, зокрема правил перебування в Україні. Позивач не надав будь-яких доказів законності його перебування в Україні з 2011 року, а тому у відповідності до ст.1 Закону України «Про іноземців та осіб без громадянства» має статус нелегального мігранта, тобто іноземець, який законно прибув в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратив підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Суд не приймає до уваги доводи позивача в обґрунтування позовних вимог, що він понад 12 років проживає в Україні, має усталене приватне життя, законодавство України не порушує, до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувався, оскільки вказані обставини не спростовують висновків суду у спірних правовідносинах.

Водночас, вирішуючи питання щодо законності прийнятого Київським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області рішення, суд враховує, що відповідно до вимог чинного законодавства України, особа в будь-якому разі не підлягає поверненню, якщо підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", відповідно до якої, іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн:

- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Вказаний перелік підстав є вичерпним та таким, який не підлягає розширенню.

У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25 червня 2009 року «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», рішення про примусове видворення повинно прийматися після того, як органи влади розглянули всю належну інформацію, яка їм доступна, та переконалися, що виконання рішення про примусове видворення не буде означати для іноземця чи особи без громадянства реальної загрози бути страченим або підданим катуванню, нелюдському або принизливому поводженню чи покаранню, бути вбитим або підданим нелюдському чи принизливому поводженню з боку недержавних суб`єктів, якщо влада країни, куди вони видворяються, партії чи організації, які контролюють цю державу або значну територію цієї держави, включаючи міжнародні організації, не можуть чи не бажають забезпечувати належний та ефективний захист, або наражатиметься на небезпеку внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки, чи виникнення інших ситуацій, які б могли відповідно до міжнародного права або національного законодавства бути підставою для надання міжнародного захисту.

Даючи оцінку оскаржуваного рішення на відповідність його вимог статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" суд зазначає наступне.

Як вже було встановлено, виїзд позивача з Палестини не пов`язаний з переслідуванням за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ж побоювання зазнати серйозної шкоди.

Із матеріалів особової справи позивача встановлено, що з моменту народження та до моменту виїзду з Палестини позивач проживав все своє життя у районі м. Наблус, с. Кефель Харес, регіон постійного проживання не змінював (арк.74 анкети від 05.05.2011 року).

Виїзд був пов`язаний із отриманням вищої медичної освіти на території України, а не ймовірними погрозами, переслідуванням або дискримінацією на його адресу (арк.76 анкети від 05.05.2011 року). Позивач спокійно курсував територією регіону попереднього постійного проживання під час свого перебування; ані він, ані члени його родини не постраждали від будь-яких конфліктів на території м.Наблус, с. Кефель Харес, Палестина (а.с.77 анкети від 05.05.2011 року).

Зокрема, за матеріалами особової справи відсутні факти переслідування позивача в регіоні попереднього постійного проживання за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також позивач не відмовляється від користування захистом регіону попереднього постійного місця проживання, про що свідчить оформлення ним нового паспортного/проїзного документу громадянина Палестини НОМЕР_2 , терміном дії з 19.07.2016 року по 18.07.2021 року. Зазначене, що свідчить про можливість вільного звернення до представників органів державної влади країни громадянської належності та отримання відповідних послуг в Палестині. Вказані обставини вказують на відсутність елементу переслідування позивача з боку представників державної влади.

Крім того, позивач навів загальновідому інформацію з приводу угрупувань «Хамас» та «Фатх» і палестинсько-ізраїльського конфлікту, стверджуючи, що у минулому він був учасником політичної організації «Хамас». Між тим на підтвердження його участі у вказаній політичній організації позивач до суду будь-яких доказів не надав.

За таких обставин суд вважає, що позивач не надав жодних переконливих пояснень або підтверджень щодо побоювань повертатись в країну громадянського походження.

У період з 1998 по 2005 рік позивач навчався в учбових закладах України, однак із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся лише у 2011 році.

Таким чином, значна тривалість проміжків часу між закінченням строку легального перебування на території України та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, також свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення. У той же час відповідач, в силу ч.2 ст.77 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність свого рішення.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360 (далі - Положення) Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з п. 2 Положення Державна міграційна служба у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Відповідно до ч.3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони :1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», правові підстави щодо скасування рішення Київського РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області №32 від 16.03.2018 року про примусове повернення позивача в країну походження - Палестини - відсутні.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст. ст. 3, 19 Конституції України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Положенням про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 360 від 20.08.2014 року, ст.ст. 2, 5, 6, 72-77, 139, 241, 246, 255, 295, 297, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішення про примусове повернення в країну походження - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Приморський районний суд м. Одеси, шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк після отримання рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 15.04.2019 року.

Суддя: Л.В. Домусчі