Справа № 1340/5888/18
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/2260/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Хобор Р.Б., Іщук Л.П.

за участю секретаря судового засідання Гром І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2019 року, ухвалене суддею Брильовським Р.М., 11:55:41 год., м.Львів, дата складання повного тексту рішення 15 січня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:
06.12.2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні невиплати ОСОБА_1 в день виключення із списків частини (25.05.2018) компенсації за неотримане речове майно;

стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 25.05.2018 по 10.09.2018 у сумі 30644,47 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2019 року позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення повного розрахунку при звільненні невиплати ОСОБА_1 в день виключення із списків частини (25.05.2018) компенсації за неотримане речове майно. Стягнено з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 25.05.2018 по 10.09.2018 у сумі 31635 грн 07 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил. З огляду на викладене, затримка Львівським прикордонним загоном виплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно є протиправною, тому вимога позивача про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні невиплату ОСОБА_1 (в день виключення із списків частини (25.05.2018) компенсації за неотримане речове майно підлягає задоволенню.

Крім того, оскільки грошову компенсацію за неотримане речове майно позивачу не виплачено в день його виключення із списків частини, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку. Тому відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, вважаючи його необґрунтованим, прийнятим з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) оскаржив його, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2019 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що компенсація вартості за неотримане речове майно визначена постановою КМ України № 178 від 16.03.2016р., якою затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. Судом першої інстанції вказаний акт не досліджений, оскільки в п.3 цього Порядку визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби.

Відповідно до ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» днем звільнення вважається день виключення із списків військової частини, що не дає підстав для виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок.

Наголошує на тому, що під час проходження служби військовослужбовці були забезпечені всіма необхідними речами особистого користування. Позивач мав змогу отримати речі особистого користування, оскільки йому доводилися терміни використання речей особистого користування.

Оскільки військова частина не є розпорядником коштів (розпорядником коштів є Адміністрація Державної прикордонної служби України) та фінансується з державного бюджету, тому відповідач не може передбачати наперед компенсаційні витрати, для їх виплати необхідно оформляти заявки до відповідного органу.

Також судом першої інстанції не враховано той факт, що позивач був поінформований щодо порядку черговості з приводу отримання коштів та надав згоду очікувати виплату по мірі надходження коштів.

Відповідно до п.7 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, затв. постановою КМ України № 178 від 16.03.2016р., виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецзв`язку, Головному управлінню розвідки Міноборони та Управлінню державної охорони на відповідний рік.

Виплата компенсації за неотримане речове майно здійснюється з рахунку на закупівлю речового майна. Даний рахунок один, але за цільовим призначенням поділяється на: майно поточного забезпечення, майно фонду зборів і майно непорушних запасів. Змінити цільове призначення коштів неможливо, оскільки це може призвести до непоправних наслідків для держави і громадян України.

Виплачена позивачу грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а відтак не підпадає під дію ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та ст.ст.116, 117 КЗпП України.

Апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не враховано, що норми КЗпП України, на які посилається позивач, не можуть бути застосовані при вирішенні спору, що виник між сторонами, оскільки позивач проходив військову службу у Державній прикордонній службі України, правовідносини, що виникли між особами, які брали участь у справі, є адміністративно-правовими та пов`язані з проходженням та звільненням з публічної служби, регулюються законодавством у сфері проходження військової служби. Прийняття громадян на публічну службу (військову), її проходження, звільнення з публічної (військової) служби це публічно-правові правовідносини, які урегульовано спеціальними нормами законодавства України у зв`язку зі спеціальним статусом даної категорії громадян. Таким чином, зазначені правовідносини регулюються статутами Збройних Сил України, Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про Державну прикордонну службу України» та відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Також судом першої інстанції взагалі не досліджувалося та не перевірялися кількість днів для обрахунку середнього обрахунку, грошове забезпечення позивача, з якого визначався розмір показника для обчислення середнього заробітку, сума середнього заробітку, що наштовхує на думку формального підходу суду до розгляду цієї справи, спираючись лише на судову практику.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що наказом Львівського прикордонного загону № 79-0с від 04.04.2018 старшого прапорщика ОСОБА_1 , інспектора прикордонної 1 категорії 1 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » III категорії (тип В) звільнено з військової служби в запас на підставі пункту «Б» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я).

Згідно наказу відповідача № 136-ос від 25.05.2018 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення.

25.05.2018 ОСОБА_1 звернувся до начальника Львівського прикордонного загону із рапортом про нарахування грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби в ДПСУ речове майно особистого користування.

Відповідно до службової записки від 25.05.2018 розмір грошової компенсації, нарахованої за неотримане речове майно за час проходження служби в ДПСУ, згідно довідки-розрахунку №51 старшого прапорщика ОСОБА_1 становить 26415, 36 грн.

Встановлено, що позивачу нараховано компенсацію 25.05.2018 в сумі 26415, 36 грн, проте виплачено вказану компенсацію лише 10.09.2018.

Листом від 14.11.2018 № 723/К-25 Львівський прикордонний загін на запит позивача повідомив, що ОСОБА_1 нараховано грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 26415, 36 грн, але не виплачено в день звільнення по причині відсутності відкритих асигнувань для її виплати. Дані в потребі коштів для виплати грошової компенсації за неотримане речове майно звільненим військовослужбовцям, відповідно до наказу АДПСУ від 29.12.2017 №753-аг «Про заходи щодо організації речового забезпечення персоналу Державної прикордонної служби України у 2018 році», подаються щотижнево в телефонному режимі та щомісячно до 5 числа в письмовому вигляді у відділ речового забезпечення АДПСУ. Також вказано, що позивач в рапорті зазначив, що грошову компенсацію за неотримане речове майно зобов`язується очікувати до моменту надходження коштів на відповідний рахунок прикордонного загону та проведення оплати Державним казначейством.

Дані правовідносини регулюються приписами ст.9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», згідно яких продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються КМ України. Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затв. Указом Президента України №1115/2009 від 29.12.2009р. особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.

Порядком виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затв. постановою КМ України № 178 від 16.03.2016р., визначено механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Згідно пунктів 3-5 цього Порядку грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Відповідач у листі від 14.11.2018 № 723/К-25 покликається на Порядок №178, відповідно до якого виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна на відповідний рік. Фактично відповідач пояснює несвоєчасну виплату грошової компенсації за неотримане речове майно відсутністю коштів для такого виду виплат.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 10.03.2011р. у справі «Сук проти України» вказав, що держава може ввести, призупинити або припинити виплати працівникам з державного бюджету, внісши відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні виплати є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що невиплата грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні ОСОБА_1 з військової служби є протиправною бездіяльністю з боку відповідача, через що в цій частині заявлений позов правомірно задоволени судом першої інстанції.

Щодо вирішення решти позовних вимог, колегія суддів суду апеляційної інстанції враховує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами ч.6 ст.7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Приписами ст.116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану нею суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому, працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При цьому, норми КЗпП України не поширюються на військовослужбовців в частині порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми ст.ст.116, 117 КЗпП України та поширити останні на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Державній прикордонній службі України.

Встановлено, що в день виключення позивача із списків частини, такому не виплачена грошова компенсація за неотримане речове майно. На підставі наведеної обставини є обґрунтованим висновок суду про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку з позивачем. За таких обставин позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку у відповідності до приписів ст.117 КЗпП України.

Середній заробіток працівника згідно з ч.1 ст.27 Закону України Про оплату праці визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМ України № 100 від 08.02.1995р.

Із пункту 5 цього Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.1, 2 п.8 вказаного Порядку).

Зі змісту особистої картки грошового забезпечення ОСОБА_1 про отримане грошове забезпечення у 2018 році слідує, що розмір грошового забезпечення такого за два місяці перед звільненням за лютий 2018 року становить 8553,81 грн та за березень 2018 року становить 8569, 86 грн. Для обчислення середнього заробітку з 25.05.2018 до дня фактичного розрахунку виплати компенсації за неотримане речове майно при звільненні (10.09.2018) необхідно застосовувати показник 290, 23 грн в день (17123, 67 грн./59 днів).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до правомірно висновку, що з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) слід стягнути в користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені (невиплата компенсації за речове майно) за період з 25.05.2018 по день фактичного розрахунку 10.09.2018 (109 днів), виходячи із розрахунку 290, 23 грн в день, у розмірі 31635 грн 07 коп. (290, 23 грн *109 дні).

При вирішенні наведеного спору колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду по наведеній категорії справ, яка викладена в постанові від 31.05.2018р. у справі № 823/1023/16.

Неприйнятними вважає колегія суддів суду апеляційної інстанції доводи, які наведені апелянтом у поданій скарзі, оскільки позивачем дотриманий установлений порядок отримання грошової компенсації за неотримане речове майно.

При цьому, покликаючись на установлений порядок бюджетного фінансування спірних видатків, відповідачем не підтверджено будь-якими доказами неможливість своєчасного проведення розрахунку при звільненні позивача.

Щодо дослідження судом механізму виплати компенсації за неотримане речове майно, порядок виділення та поступлення бюджетних коштів та інших процедурних питань, колегія суддів зазначає, що позивач не є учасником згаданих відносин, а останні виходять за межі розглядуваного позову.

Крім того, обґрунтування законодавчої неможливості виплати такої компенсації в день звільнення не може бути прийнято до уваги, оскільки тривалий і багатоскладовий процес виділення бюджетних коштів не може заперечувати право особи на своєчасний розрахунок з ним при звільненні з публічної служби. Тому, в розглядуваному випадку суд враховує, чи діяв відповідач сумлінно і добросовісно, чи вживалися ним термінові та невідкладні заходи щодо виплати належних позивачу сум.

Між тим, в спірній ситуації відповідачем таких доказів не представлено, з чого слідує єдиний логічно-послідовий висновок, який побудований на аналізі обставин справи, - Військовою частиною НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) допущено протиправну бездіяльність щодо виплати належної позивачу компенсації.

Окрім цього, покликаючись на ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», апелянт вказує на те, що днем звільнення з військової служби є день виключення із списків частини.

Однак, вказана норма визначає не день звільнення з військової служби, а день закінчення військової служби виключення відповідним наказом із списків особового складу та усіх видів забезпечення.

У той же час, рішення про звільнення військовослужбовця з військової служби приймається відповідним суб`єктом владних повноважень у формі наказу, який передує наказу про виключення із списків частини та усіх видів забезпечення.

Відповідно до п.293 Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України, затв. Указом Президента України № 115 від 29.12.2009р., особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.

Тобто, апелянт помилково ототожнює юридичні факти звільнення з військової служби і закінчення військової служби.

Пунктом 292 вказаного Положення визначено, що після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за обраним місцем проживання.

При цьому, пункт 293 вказаного Положення містить імперативні приписи про те, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби, розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.

У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що військовослужбовець відмовився від отримання речового майна особистого користування в натурі, так як відповідно до ч.1 ст.9-1 Закону України № 2011-ХІІ від 20.12.1991р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за військовослужбовцями закріплено право на речове забезпечення в натурі чи отримання компенсації за неотримане речове майно.

Недоречним є посилання апелянта на положення п.306 Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України, затв. Указом Президента України № 1115 від 29.12.2009р., щодо мобілізації та скасування наказу про звільнення.

При цьому, у 2016 році мобілізація не оголошувалася, а наказ про звільнення позивача не скасовувався.

Складена відповідачем службова записка про виплату суми грошової компенсації за неотримане речове майно згідно довідки - розрахунку датована 25.05.2018р., вказує на наявність звернення (рапорту) із клопотанням про отримання грошової компенсації за неотримане речове майно і відповідач не заперечує подачу позивачем відповідного рапорту.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1132 від 31.10.2016р. «Про речове забезпечення військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України в мирний час та особливий період» затверджено Інструкцію про порядок речового забезпечення військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України в мирний час та особливий період та Норми забезпечення речовим майном військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України в мирний час та особливий період.

Пунктом 10 вказаної Інструкції встановлено, що речове майно особистого користування військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом, видається в їхню власність. За неотримане згідно із встановленими нормами речового забезпечення речове майно їм виплачується грошова компенсація у порядку, визначеному чинним законодавством України.

Нарахування грошової компенсації військовослужбовцям під час їхнього звільнення з військової служби в запас, відставку або загибелі (смерті), за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно здійснюється пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби.

За бажанням військовослужбовця йому видаються предмети форменого одягу на суму грошової компенсації.

Жодним доказом апелянт не спростовує доведеного у суді першої інстанції факту наявності бюджетних коштів на виплату компенсації за неотримане речове майно. У той же час, у порушення бюджетного законодавства відповідач не обліковував кредиторську заборгованість у встановленому порядку.

Під час судового розгляду справи встановлено, що кошти за КЕКВ 2210 виділялись Адміністрацією Держприкордонслужби у значно більшому розмірі, ніж потреба для погашення необлікованої кредиторської заборгованості з виплати компенсації за неотримане речове майно при звільненні військовослужбовців з військової служби.

При цьому, за умовами контракту про проходження військової служби держава в особі прикордонного відомства, гарантувала ОСОБА_1 дотримання його прав та соціальних гарантій, а також своєчасну виплату компенсацій.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч.3 ст.243, ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2019 року у справі №1340/5888/18 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Я. С. Попко
судді Р. Б. Хобор
Л. П. Іщук
Повне судове рішення складено 17.04.2019.