Справа № 280/610/19
Суддя: Максименко Лілія Яковлівна
Дата ухвалення: 2019-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

10 квітня 2019 року 12 год. 50 хв.Справа № 280/610/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Максименко Л.Я., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Пологівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Пологівського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач), в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати пенсії позивачу з серпня 2014 року; зобовязати відповідача поновити позивачу нарахування та виплату пенсії та виплатити заборгованість по ній з серпня 2014 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що вона має статус внутрішньо переміщеної особи та на даний час перебуває на пенсійному обліку в Пологівському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області. Зазначає, що відповідачем не було здійснено жодних дій щодо виплати позивачу пенсії з серпня 2014 року, а на її усні та письмові звернення ні територіальним пенсійним органом, ні Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області, ні Пенсійним фондом України вона відповідей не отримала. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, у зв'язку з чим просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 18 лютого 2019 року вказану позовну заяву було залишено без руху та надано десятиденний строк для усунення її недоліків від дня одержання ухвали суду.

Ухвалою суду від 05 березня 2019 року продовжено процесуальний строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 11 березня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження в даній адміністративній справі та призначено судове засідання на 28 березня 2019 року о 09 годині 45 хвилин без виклику сторін.

У зв'язку із ненадходженням станом на 28 березня 2019 року відзиву на позовну заяву та незакінченням строку для його надання, розгляд справи відкладено на 10 квітня 2019 року.

29 березня 2019 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву вх.№ 12513, в якому Управління зазначає, що позивачу в березні 2016 року нарахована заборгованість по виплаті пенсії за період з 01 липня 2014 року по 31 березня 2016 року в розмірі 19192,40 грн. та внесена на виплату у квітні 2016 року. Проте, за результатами інформаційного обміну бази даних вимушено переміщених осіб з управлінням соціального захисту населення Пологівської райдержадміністрації, виплата пенсії позивачу не була розпочата. Зазначає, що позивач з квітня 2016 року та по теперішній час за поновленням виплати пенсії не звертався. У звязку із викладеним, просить суд відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Приписами ч. 2 ст. 263 КАС України, визначено, що справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 243 КАС України, у виняткових випадках залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п'ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Згідно з ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1, є пенсіонеркою за віком, що підтверджується наданою до матеріалів справи копією пенсійного посвідчення серії АБ №072094.

Відповідно до довідки від 18 січня 2016 року № 2318/7457 ОСОБА_1 була взята на облік управління соціального захисту населення Пологівської районної державної адміністрації Запорізької області, як внутрішньо переміщена особа.

Вказана довідка не була скасована.

22 лютого 2016 року позивач звернулась до відповідача із заявою щодо запиту пенсійної справи з управління Пенсійного фонду України в Куйбишевському районі м.Донецька.

Електронна пенсійна справа надійшла до відповідача 09 березня 2016 року та була взята на облік.

Відповідачем була нарахована заборгованість з виплати пенсії позивачу за період з 01 липня 2014 року по 31 березня 2016 року, яка загалом склала 19192,40 грн., та винесена на виплату у квітні 2016 року. Проте, за результатами інформаційного обміну бази даних вимушено переміщених осіб з управлінням соціального захисту населення Пологівської райдержадміністрації, виплата пенсії позивачу не була розпочата.

20 березня 2019 року відповідачем було направлено запит до управління соціального захисту населення Пологівської районної державної адміністрації Запорізької області про надання інформації щодо підстав занесення позивача до Звіту О/Р, у якому прописана особливість 93. Згідно відповіді від 26 березня 2019 року за вих. № 2575/06 УСЗН не може пояснити причини та підстави занесення позивача до Звіту О/Р, у якому прописана особливість 93.

У зв'язку з наведеним, відповідачем не було здійснено дій щодо нарахування та виплати пенсії з 01 квітня 2016 року та по час звернення позивача до суду.

Позивач не погодившись із такою бездіяльністю відповідача, звернулась із цим позовом до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 46 Конституція України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.

Суд зазначає, що Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг (далі - Закон № 1058-IV).

Частиною 3 ст. 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду України та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону № 1058-IV, пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (положення п. 2 ч. 1 ст. 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

З наданого до матеріалів адміністративної справи відзиву судом встановлено, що на підставу припинення здійснення позивачу пенсійних виплат з серпня 2014 року територіальний орган Пенсійного фонду посилається на результати інформаційного обміну бази даних вимушено переміщених осіб з управлінням соціального захисту населення Пологівської районної державної адміністрації Запорізької області. На запит відповідачем територіальним органом управління соціального захисту населення надано відповідь, в якій повідомлено, що позивачу дійсно видана довідка про взяття на облік, як внутрішньо переміщеної особи, але у зв'язку з неодноразовими оновленнями та змінами в Єдиній інформаційній базі даних про взятих на облік переміщених осіб, інформація щодо правових підстав та причин внесення позивача до Звіту О/Р, в якому прописана особливість 93, не збереглась.

Водночас, статтею 49 Закону № 1058-IV такої підстави для припинення виплати пенсії не встановлено. Що ж стосується посилання відповідача про те, що поновлення виплати пенсії здійснюється на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, то суд зазначає, що воно не є таким рішенням у розумінні ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на пріоритетність застосування вимоги ст. 49 Закону № 1058-IV, а тому доводи відповідача щодо необхідності застосування норм постанов Кабінету Міністрів України є безпідставними.

Конституційний Суд України у рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому ЄСПЛ зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п.п. 51-54).

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов'язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Тому, припиняючи нарахування та виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об'єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (цитата у п. 33 цього рішення).

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

З огляду на викладене суд вважає, що припинення виплати пенсії позивачу з серпня 2014 року було здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV, а з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові ОСОБА_2 Верховного Суду від 04 вересня 2018 року по справі 805/402/18 (провадження № 11-644асі18).

Під час розгляду справи статус позивача, як пенсіонера відповідачем не оспорюється. При цьому, припинення нарахування та виплати пенсії відбулось всупереч вимог чинного законодавства України, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості отримати з вини відповідача належну йому пенсію з серпня 2014 року.

На час звернення до суду виплату пенсії позивачу не поновлено, у зв'язку із чим суд вважає, що в даному випадку має місце протиправна бездіяльність відповідача щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 з серпня 2014 року, а порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов'язання відповідача поновити нарахування та здійснити виплату пенсії ОСОБА_1 починаючи з серпня 2014 року.

При цьому, доводи відповідача про те, що пенсію ОСОБА_1 було нараховано за період з липня 2014 року по березень 2016 року включно в сумі 19 192,40 грн. суд до уваги не приймає, оскільки належних доказів цьому суду не надано.

Згідно вимог ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищезазначене, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з вимогами ст. 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи є підстави допустити негайне виконання рішення.

Нормами ст. 371 КАС України передбачено, що негайно виконуються рішення, зокрема, про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Враховуючи те, що судом не вирішувалось питання про стягнення конкретно визначеного розміру суми пенсії, а лише вирішувалось питання щодо зобов'язання вчинити дії по її виплаті, суд не знаходить підстав для звернення до негайного виконання рішення частині виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У зв'язку із викладеним, судові витрати на оплату судового збору в розмірі 768,40грн. підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Пологівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Керуючись статтями 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (70600, Запорізька область, м.Пологи, вул. Армійська, буд. 13; РНОКПП НОМЕР_1) до Пологівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (70608, Запорізька область, м.Пологи, вул. Магістральна, буд. 245; ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії, - задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Пологівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 з серпня 2014 року.

Зобов'язати Пологівське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області поновити ОСОБА_1 нарахування та здійснити виплату пенсії починаючи з серпня 2014 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Пологівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 (сорок) копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 11 квітня 2019 року.

Суддя Л.Я. Максименко