Справа № 160/3280/19
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

15 квітня 2019 р. Справа № 160/3280/19

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Лозицька І.О., розглянувши позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Фінілон» до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними дії, визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

11.04.2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон», позивач), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мазура Геннадія Івановича відносно визначення у виконавчому провадженні № 58598513 суми виконавчого збору у сумі 267447803,80 грн.;

- визнати протиправною та скасувати постанову від 13.03.2019 року про відкриття виконавчого провадження з ідентифікатором доступу винесену головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мазуром Геннадієм Івановичем в частині визначення у виконавчому провадженні № 58598513 суми виконавчого збору у сумі 267447803,80 грн.

В обґрунтування свого позову ТОВ «ФК «Фінілон» зазначило, що Господарським судом Київської області був виданий наказ № 911/1198/18 від 19.10.2018 року на виконання рішення Господарського суду Київської області від 13.09.2018 року по справі № 911/1198/18, про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 74 від 03.04.2009року, а саме: трикімнатної квартири, загальною площею 57,3 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на користь Національного Банку України, спосіб реалізації майна - продаж на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 754469,10 грн. При цьому, за поясненнями позивача, на підставі вказаного вище наказу державним виконавцем було протиправно відкрито виконавче провадження з винесенням одночасно двох постанов про відкриття виконавчого провадження, проте з різним змістом та від різних дат. Крім того, враховуючи, що державний виконавець фактично не здійснював дій з примусового виконання рішення суду, то відсутні підстави стягувати виконавчий збір заданим виконавчим провадженням.

Тому, не погоджуючись з діями та рішеннями державного виконавця, позивач звертається до суду з цим адміністративним позовом.

Суд при вирішенні питання щодо відкриття провадження у цій адміністративній справі, виходить з наступного.

У відповідності до вимог ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно зі ст. 287 КАС України, встановлені особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку передбаченому законом.

Згідно зі ст. ст. 339, 340 Господарського процесуального кодексу України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, позивач оскаржує дії та рішення державного виконавця, що вчинені в ході примусового виконання наказу Господарського суду Київської області № 911/1198/18, виданого 19.10.2018 року, ВП № 58598513.

Виходячи з викладеного вище та з огляду на положення ст. 287 КАС України, ст. ст. 339, 340 Господарського процесуального кодексу України, ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», суд приходить до висновку, що даний позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки законодавством передбачений інший порядок оскарження учасниками виконавчого провадження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця під час виконання судових рішень у господарських справах.

Таким чином, позивач, як сторона виконавчого провадження в рамках примусового виконання наказу Господарського суду Київської області має право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця до господарського суду у порядку, визначеному ст. ст. 339, 340 Господарського процесуального кодексу України.

Наведена правова позиція відповідає правовій позиції Вищого адміністративного Суду України, яка була викладена в ухвалі Вищого адміністративного Суду України від 01.11.2017 року провадження № К/800/29954/17 та в постанові Пленуму Вищого адміністративного Суду України від 21.05.2012 року № 5, зокрема, в п. 2 вказаної постанови зазначено, що суди при визначенні юрисдикції повинні виходити з того, що до юрисдикції адміністративних судів належать спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби при виконанні всіх виконавчих документів, передбачених частиною другою статті 17 Закону України «Про виконавче провадження», крім тих, відносно яких законом установлений інший, виключний порядок їх оскарження.

Наведені висновки відповідають правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 14.03.2018 року (справа № 660/612/16-ц).

Також аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 23.11.2018 року, справа № 2а/0470/13638/11 (К/9901/13776/18).

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який розглянув справу як суд першої інстанції, видав виконавчий документ, та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовну заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, враховуючи, що позовну заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України.

Крім того, відповідно до ч. ч. 1 - 2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20.07.2016 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04, № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом [рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. (…) фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

За таких обставин, суд вважає за необхідне роз'яснити позивачу, що його позов підлягає розгляду в порядку господарського судочинства за правилами, встановленими Господарським процесуальним кодексом України, оскільки він оскаржує дії та постанову державного виконавця, вчинені в рамках виконавчого провадження, що відкрите щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області, вказані вимоги належить розглядати за нормами Господарського процесуального кодексу України.

Отже, позивач не позбавлений права на звернення з даним позовом до Господарського суду Київської області.

Керуючись статтями 6, 7, 170, 171, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Фінілон» до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними дії, визнання протиправною та скасування постанови.

Копію ухвали разом з позовною заявою та доданими до неї матеріалами надіслати позивачу.

Роз'яснити заявнику, що відповідно до ч. 5 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства, повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала суду може бути оскаржена до Третього апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку та у строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала набирає законної сили у порядку та у строки, встановлені ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Лозицька