Справа № 826/1568/18
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/1568/18 Головуючий у 1 інстанції: Григорович П.О.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Ганечко О.М. Кузьмишиної О.М. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства "Банк "Портал" до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Публічне акціонерне товариство "Банк "Портал" звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове-повідомлення-рішення №, постановлене 17 січня 2018 року Головним управлінням ДФС у м. Києві.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 листопада 2018 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 17.01.2018 р. № , складене Головним управлінням ДФС у м. Києві.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Головне управління ДФС у м. Києві звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

19 березня 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача - Публічного акціонерного товариства "Банк "Портал" надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції. Зокрема апелянт посилається на те, що у позивача відсутні підстави для включення до складу адміністративних та інших витрат за 2015 рік сплаченого Банком страхового внеску у сумі 1 755 552,26 грн, оскільки ТзДВ «СК Цитадель» в 2014-2015 роках займалася ризиковим страхування та має ознаки фіктивності.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, з 27.11.2017 року по 15.12.2017 року Головним управлінням ДФС у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку Публічного акціонерного товариства "Банк "Портал" податкового законодавства за період з 01.01.20914 року по 30.09.2017 року, валютного законодавства за період з 01.01.2014 року по 30.09.2017 року та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 року по 30.09.2017 року, результати якої оформлено актом №1581/26-15-14-06-01-10/38870739 від 22.12.2017 р.

17 січня 2018 р. відповідачем, на підставі акту перевірки №1581/26-15-14-06-01-10/38870739 від 22.12.2017 р., прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу, за порушення пп.134.1.1 Податкового кодексу України, збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на прибуток банківських організацій» всього в сумі 315 999 грн, в т.ч. за податковим зобов'язанням в сумі 315 999 грн, штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 0 грн.

Як вбачається з акта перевірки та письмових заперечень відповідача, збільшення грошового зобов'язання, ґрунтується на обставинах ризиковості страхування та наявності ознак фіктивності протягом 2014-2015 років у контрагента позивача - ТзДВ «СК «Цитадель», внаслідок чого, на переконання відповідача, віднесення позивачем до витрат суми в розмірі 1 755 552 грн за відповідним договором страхування, укладеним із ТзДВ «СК «Цитадель», є неправомірним.

Ризиковість страхування та наявність ознак фіктивності обґрунтовані контролюючим органом з огляду на те, що останню звітність з податку на прибуток подано ТзДВ «СК «Цитадель» за 2014 рік; відповідно до розпорядження Нацкомфінпослуг від 29.05.2014 тимчасово зупинено ліцензію вказаного суб'єкта господарювання, а відповідно до розпорядження Нацкомфінпослуг від 12.04.2016 №765 анульовано ліцензію на здійснення страхової діяльності ТзДВ «СК «Цитадель». Також контролюючий орган посилається на порушення позивачем вимог МСБО 18, 19.

Не погоджуючись з обґрунтованістю вказаних доводів контролюючого органу, позивач посилається на те, що він не наділений повноваженнями контролюючого органу, а отже, не міг знати про обставини не дотримання контрагентом податкової дисципліни. Також, зазначає, що звертався до господарського суду з позовом про розірвання договору страхування та повернення коштів, однак в задоволенні такого позову було відмовлено

Позивач не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням та вважаючи його протиправним, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України)(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно зі ст.ст. 1, 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтується на даних бухгалтерського обліку. На даних бухгалтерського обліку ґрунтується фінансова, податкова, статистична та інші види звітності. Первинні документи по відображенню господарських операцій являються основою і для податкового обліку.

Первинний документ згідно з визначенням ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» містить дві обов'язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення. Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

За змістом ч. 1, ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Колегія суддів вказує, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання. Господарська операція пов'язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондується з нормами ПК України.

Відповідно до п. 44.1, п.п. 44.3 - 44.5 ст. 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. Платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Згідно з п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Колегія суддів, також, зазначає, що законодавцем визначається поняття первинних документів, як доказів, які підтверджують реальність здійснення економічної господарської операції, здійснення договірних відносин за результатами яких відбулась зміна майнового стану платника податків та змінились показники податкового зобов'язання такого платника. Первинні документи повинні підтвердити укладання договору між платником податку, у даному випадку позивачем, його виконання тобто отримання послуг для власної діяльності, здійснення оплати, що передбачає передачу коштів від замовника на рахунок виконавця.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричинити реальні зміни майнового стану платника податків.

Податковий орган вважає, що у даному випадку у позивача відсутні об'єкти оподаткування податком на прибутоку звязку із наявністю ознак фіктивності контрагента позивача, з огляду на неподання контрагентом звітності, зупинення та анулювання в подальшому ліцензії страхової компанії.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 01.07.2015 року між Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Цитадель» (страховик) та Публічним акціонерним товариством «Банк «Портал» (страхувальник) укладено договір добровільного страхування кредитів № 0701/11-634.

Згідно п.1.1 договору, предметом цього договору страхування є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України та пов'язані з його матеріальними збитками внаслідок невиконання (або неналежного виконання) позичальниками своїх зобов'язань, передбачених кредитними договорами (надалі - кредитні договори), перелік яких зазначається у реєстрі на страхування (Додаток №1).

Вигодонабувачем за цим договором страхування є страхувальник (п.1.2 договору).

Пунктом 3.4 договору передбачено, що загальний страховий платіж складає: 5 851 840,88 грн.

07.07.2015 року позивачем сплачено першу частину страхового платежу, згідно договору в розмірі 1 755 552,26 грн., що підтверджується меморіальним ордером №1321 від 07.07.2015 року.

Відповідно до п.9.1 договору, цей договір страхування вважається укладеним з дня його підписання сторонами та скріплення печатками сторін, і набуває чинності з дати надходження загального страхового платежу або його першої частини на п/р страховика і діє по 10 лютого 2020 року включно.

Позивач в письмовому відзиві повідомив суд, що після початку співпраці виявилось, що вказаний Страховик не влаштовує Банк через несумісність етики ділових взаємовідносин, через що, Банк направив Страховику повідомлення вих. №13/357 про розірвання Договору страхування.

Так, право на розірвання Договору страхування за ініціативою Банку передбачене п. 12.2 Правил страхування, згідно якого, дію Договору страхування може бути достроково припинено за вимогою Страхувальника, якщо це передбачене умовами Договору страхування.

З матеріалів справи вбачається, що 02.09.2015 року позивач листом вих. №13/357 направив повідомлення контрагенту про припинення з тридцять першого дня від дня, наступного за днем отримання останнім зазначеного листа, договору добровільного страхування кредитів №0701/11-634 від 01.07.2015 року, укладеного між ПАТ «Банк «Портал» та ТДВ «СК «Цитадель», шляхом відмови позивача від зазначеного договору у повному обсязі, через що цей договір буде вважатись розірваним. Причиною, через яку ПАТ «Банк «Портал» розриває договір страхування є втрата необхідності страхування ризиків неповернення позичальниками кредитів та несплати процентів за користування кредитами. Також, позивач просив контрагента повернути страхові платежі за період, що залишився з дня припинення (розірвання) даного договору до закінчення встановленого пунктом 9.1 даного договору строку його дії (10 лютого 2020 року).

Вищезазначений лист був повернутий позивачу, у зв'язку із закінченням терміну зберігання.

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ТзДВ «СК «Цитадель» про розірвання договору добровільного страхування кредитів №0701/11-634 від 01.07.2015 року та стягнення 1 755 552,26 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 01.12.2015 №910/27752/15 в задоволенні позову відмовлено, внаслідок відсутності підстав для розірвання договору.

Також, позивач вказує, що листом від 16.08.2016 р. Нацкомфінпослуг повідомило Банк, що ліцензію Страховика серії АГ №569634 від 03 березня 2011 року на провадження страхової діяльності у формі добровільного страхування кредитів (у тому числі - відповідальності позичальника за неповернення кредиту) анульовано.

Крім цього, позивач повідомив, що 04.08.2016 р. Банк направив до суду новий позов до Страховика - ТзДВ «СК «Цитадель» про визнання права на одержання від Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Цитадель» частини страхових платежів за договором добровільного страхування кредитів №0701/11-634 від 01 липня 2015 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.10.2016 №910/16521/16 позов задоволено повністю. Визнано за ПАТ «Банк «Портал» право на одержання від ТзДВ «Страхова компанія «Цитадель» частини страхових платежів за договором добровільного страхування кредитів №0701/11-634 від 01 липня 2015 року за період, що залишився з дня припинення (розірвання) договору (10 червня 2016 року) до закінчення строку його дії (10 лютого 2020 року), з відрахуванням нормативних витрат на ведення справи, визначених при розрахунку страхового тарифу, та фактичних виплат страхових сум та страхового відшкодування, що були здійснені за цим договором страхування.

Отже, відповідно до рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2016 р. по справі №910/16521/16 датою припинення договору страхування є 10.06.2016 р., а позивач набув права на повернення контрагентом коштів за період з 10.06.2016 по дату закінчення строку дії договору - 10.02.2020 р.

Так, статтею 1 Закону України «Про страхування», визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

В силу ст. 8 цього ж Закону, страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно ст. 16 Закону N 85/96-ВР, договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

З наведених норм вбачається, що страхування спрямовано на захист страхувальника від майнових втрат у разі настання несприятливих непередбачуваних подій (страхових випадків) за рахунок отримання грошових коштів (страхового відшкодування), а страхувальник зобов'язується сплатити відповідні кошти (страхові платежі).

Таким чином, потенційна можливість отримати грошову компенсацію (страхове відшкодування) у разі настання страхового випадку має економічну цінність для позивача та обумовлює для нього господарський характер страхових послуг.

Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що страхування, як спосіб захисту осіб від настання певних подій, обумовлених договором страхування не включає такої ознаки як обов'язкове та неминуче настання відповідної події. Страховий випадок може статися, а може і не статися, але сутність страхування полягає у тому, що застрахована особа за плату страховику отримує захист від наслідків можливого настання відповідної події. Надання страхових послуг має у своїй суті не лише виплату страхового відшкодування, а й надання застрахованій особі захисту.

Разом з цим, апелянт вважає, що у ПАТ «Банк «Портал» відсутні підстави для включення до складу адміністративних та інших витрат за 2015 рік сплаченого Банком страхового внеску у сумі 1 755 552,26 грн , з тих підстав, зокрема, що на офіційному сайті Нацкомфінпослуг, в розділі «Головні події» за 2014 рік містяться відомості від 25.04.2014 року щодо тимчасового зупинення всіх ліцензій ряду страхових компаній, у тому числі - Страховика (ТДВ «СК «ЦИТАДЕЛЬ»), а також підготовлено зміни до плану перевірок на II квартал 2014 року.

Позивач вказує на те, що під час укладання Договору страхування Банк перевірив наявність повноважень Страховика на укладання Договору страхування всіма можливими та розумно достатніми способами, зокрема, пересвідчився у чинності Ліцензії на страхову діяльність серії АГ №569634 від 03 березня 2011 у Єдиному ліцензійному реєстрі, а тому у Банку не було підстав сумніватись у добросовісності Страховика.

Разом з цим, колегія суддів погоджується із доводами позивача про те, що виявлені ГУ ДФС у м. Києві під час проведення перевірки Банку у грудні 2017 року відомості про тимчасове зупинення ліцензії Страховика у травні 2014-го року не були відомі Банку під час укладання Договору страхування, оскільки не доводились до його відома способом, передбаченим чинним законодавством та вказане не свідчить про відсутність у Страховика чинної ліцензії станом на 01.07.2015 року.

Так, матеріали справи містять копію Розпорядженя Нацкомфінпослуг від 03.04.2015 р. №617 «Про реєстрацію доповнень до правил добровільного страхування ТзДВ «СК Цитадель», що свідчить про те, що ТзДВ «СК Цитадель» проводило свою діяльність (а.с 71).

Також, як зазначалося, під час укладення Договору позивач перевірив чинність ліцензії та повноваження підписантів (а.с а.с. 58, 60). Отже, на час укладення спірного договору ліцензія ТДВ «СК «ЦИТАДЕЛЬ» не була анульована.

Таким чином, посилання контролюючого органу на ознаки фіктивності діяльності ТзДВ «СК «Цитадель», є необґрунтованими, оскільки, на момент вчинення господарських правовідносин між позивачем та контрагентом, ТДВ «Страхова компанія «Цитадель», як юридична особа було внесено в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, було зареєстрованими платниками податку на прибуток та мало чинну ліцензію на провадження страхової діяльності.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними платниками податків з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників може свідчити про незаконність формування показників податкової звітності, однак таких обставин в ході розгляду даної справи встановлено не було.

Апелянтом, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не надано доказів існування вироку та/або ухвали про закриття кримінального провадження, які набрали законної сили та якими б посадових осіб контрагента позивача або безпосередньо посадових осіб позивача, було визнано винними у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 205, 212 КК України.

Згідно правової позиції Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду викладеної у постанові від 16 січня 2018 року у справі № К/9901/2558718, чинне законодавство не зобов'язує платника податків перевіряти безпосереднього контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства перед тим як вносити відповідні суми витрат до складу валових витрат і суми ПДВ - до податкового кредиту.

Також, відповідно до правової позиції Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду викладеної у постанові від 05 лютого 2019 року у справі № 805/4717/15-а, позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх податкових зобов'язань, адже поняття добросовісний платник, яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про правомірність включення позивачем в період з 01.07.2015 р. до 10.06.2016 р. до складу витрат страхового платежу в сумі 1 755 552,26 грн та, як наслідок, відсутності порушень п. 134.1.1 Податкового кодексу України.

Також, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно відхилено посилання контролюючого органу на відсутність у позивача економічно обґрунтованих підстав для страхування ризиків за кредитними договорами, внаслідок укладення між позивачем і третіми особами іпотечних договорів в забезпечення виконання зобов'язань позивальників за кредитними договорами, адже до повноважень відповідача належить лише контроль за дотриманням суб'єктом господарювання податкового законодавства, тоді як оцінка ефективності діяльності платника перебуває поза межами компетенції органів Державної фіскальної служби України.

Як вірно зазначено позивачем, ризик збитків, пов'язаний з невиконанням (неналежним виконанням) позичальниками своїх зобов'язань перед банком, існує завжди коли банк видає кредит, його наявність не залежить від укладання забезпечувальних договорів. Страхування кредитного ризику є загальноприйнятою світовою практикою безпосередньо пов'язане з отриманням доходів від кредитних операцій і повністю відповідає чинному законодавству України.

Враховуючи вищевикладене, контролюючим органом не доведено обставин протиправного формування позивачем показників податкової звітності в частині податку на прибуток банківських організацій, а тому колегія суддів погоджується із висновокм суду першої інстанції про протиправність спірного податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 17.01.2018 р. № та наявність правових підстав для його скасування.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Банк "Портал" та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 287, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Ганечко О.М. Кузьмишина О.М.
Повний текст постанови виготовлено 15.04.2019 р.