Справа № 2040/7284/18
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2019-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 р.Справа № 2040/7284/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Бенедик А.П. , Мельнікової Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2018 р. (ухвалене суддею Біловою О.В., повний текст якого складено 05.11.2018 р.) по справі № 2040/7284/18за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області (в подальшому - ГУ ДФС у Харківській області), в якому, з урахуванням подальших уточнень, просив: скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області № 001539/1309 від 31.05.2018 р. в частині визначення податкових зобов'язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на суму 166096,80 грн. та № 001540/1309 від 31.05.2018 р. в частині визначення податкових зобов'язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на суму 104917,82 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2018 р. позов задоволено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2018 р. та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Податкового кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України, на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Позивач подав до суду апеляційної інстанції письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою технічного запису не здійснювалося.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що 31.05.2018 р. ГУ ДФС у Харківській області винесені податкові повідомлення-рішення: № 001540/1309, яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік на загальну суму 152601,44 грн.; № , яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік на загальну суму 221462,40 грн.

Не погоджуючись із вищевказаними податковими повідомленнями-рішеннями відповідача, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Задовольняючи позовові вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення необґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 р. № 71-VIII, який набрав чинності з 01.01.2015 р., запроваджено новий місцевий податок - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до п. 12.3. ст. 12 Податкового кодексу України, сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Згідно із п.п. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункт 266.1 статті 261 Податкового кодексу України).

Підпунктами 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Отже, база оподаткування податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки визначається на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно або оригінали документів платника податків, які підтверджують право власності на об'єкт нерухомого майна.

Згідно із п.п. 266.4.2 п. 266.4 ст. 266 Податкового кодексу України, сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об'єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об'єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів. Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Відповідно до п.п. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 Податкового кодексу України, ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належать об'єкти нежитлової нерухомості - нежитлові будівлі загальною площею 6920,7 кв.м, у т. ч. 2059,1 кв. м (літ. «Н-2»), 1672,5 кв.м (літ. «П-2»), 238,8 кв. м (літ. «Ж1-1»), 1807,6 кв.м (літ. «О-2»), 223,6 кв.м (літ. «Г-1»), 594,8 кв.м (літ. «Д-1»), 79,9 кв.м (літ. «Е-1»), 244,4 кв.м (літ. «З-1»), що розміщуються за адресою: АДРЕСА_1.

Вказані виробничі будинки - нежитлові будівлі: літ. «Н -2» загальною площею 2059,1 кв.м, «П-2» загальною площею 1672,5 кв. м, літ. «Ж1-1» загальною площею 238,8 кв.м, літ. «О-2» загальною площею 1807,6 кв. м, літ. «Г-1» загальною площею 223,6 кв. м, літ. «Д-1» загальною площею 594,8 кв. м, літ. «Е-1» загальною площею 79,9 кв. м, літ. «З-1» загальною площею 244,4 кв. м є сховищами, складами, цехом, що підтверджується технічною документацією, яка знаходиться в матеріалах справи.

Вказані нежитлові приміщення використовуються позивачем у власній діяльності та належать до класу «Будівлі промислові та склади» (код 125).

Ставка податку на нежитлову нерухомість у м. Харкові залежить від місця розташування (зональності) такої нерухомості та типу об'єкту нерухомості.

Відповідно до Додатку 2 «Зональний поділ м. Харкова» до Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженого рішенням Харківської міської ради від 12.01.2011 р. № 126/11, будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 відносяться до 2 зони.

Пунктом 6.2 Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у місті Харкові, Додатками 1 та 2 до цього Положення встановлена ставка податку на 2016 рік, з урахуванням зональності (зона 2), за 1 кв.м за будівлі торгівельні складає 1,6% від мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня 2016 року, а за будівлі промисловості та склади - 0,5% від мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01.01.2016 р.

Ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2017 рік відповідно п. 5 Додатку 1 до Рішення Харківської міської ради від 22.02.17 №542/17 «Про місцеві податки і збори у місті Харкові», для будівель торгівельних ставка податку складає 1,0% від мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня 2017 року за 1 кв. м., а для будівель промислові та складів складає 0,25% від мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01.01.2017 р. за 1 кв. м.

Згідно із п.п. 14.1.1291. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, об'єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт "ґ").

Відповідно до п. 5.3 ст. 5 Податкового кодексу України, інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об'єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) "Будівлі промислові та склади" належить клас (код 1251) "Будівлі промислові", який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що контролюючим органом не доведено, що вказані будівлі є торгівельними, оскільки конкретний об'єкту нерухомого майна визначається за його правовстановлюючими документами.

Доводи апелянта, що ним правомірно застосовано до позивача ставка податку за Будівлі торгівельні, оскільки позивач здає частину вищевказаного нежитлового нерухомого майна в оренду, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, оскільки факт передачі в оренду промислової будівлі не змінює цільового призначення такої будівлі.

Щодо інших доводів апелянта суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем помилково застосовано до об'єктів нерухомого майна, які належать позивачу на праві приватної власності, ставки податку за 2016 рік - у розмірі 1,6 % від мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01.01.2016 р., за 1 кв. м та за 2017 рік - у розмірі 1,0 % від мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01.01.2017 р., за 1 кв.м, як для торгівельних будівель, у зв'язку з чим оскаржувані податкові повідомлення-рішення необґрунтовані та підлягають скасуванню.

Згідно із ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2018 р. - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.

Керуючись ст. ст. 77, 243, 308, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2018 року по справі № 2040/7284/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді А.П. Бенедик Л.В. Мельнікова
Повний текст постанови складено 16.04.2019 року