Справа № 0240/3004/18-а
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2019-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 0240/3004/18-а Головуючий у 1-й інстанції: Крапівницька Н. Л.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

09 квітня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Гонтарука В. М. Білої Л.М. ,

за участю: секретаря судового засідання:Черняк А.В.

представника позивача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Деребчинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, за участю третьої особи-ОСОБА_6 про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

В вересні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Деребчинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, за участю третьої особи-ОСОБА_6, в якому просила:

-визнати протиправним і скасувати рішення 21 сесії 7 скликання Деребчинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 16 березня 2018 №181 про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку) площею 0,25 га, яка знаходиться в с.Семенівка Деребчинської сільської ради по АДРЕСА_1, відповідно до заяви від 22.02.2018 року;

-зобов'язати Деребчинську сільську раду повторно розглянути заяву позивача від 22.02.2018 року.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року провадження у справі закрито на підставі ст.238 КАС України; роз'яснено позивачу, що розгляд такої справи віднесений до юрисдикції загального суду у порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що підставою для подання даного позову слугувало виключно рішення відповідача про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

13.03.2019 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, мотивований тим, що спір по цій справі виник щодо земельної ділянки на яку вже оформлено право власності, а відтак підлягає врегулюванню в порядку цивільного судочинства.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі.

У відповідності до вимог ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку, що даний спір носить приватно-правовий характер, а відтак має вирішуватися у порядку цивільної юрисдикції.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та надаючи оцінку спірним правовідносинам, виходить із наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Згідно з ч.1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

За правилами частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спорах між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб'єкту законом; спорах щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов'язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов'язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням

Адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду (ч.3 ст.19 КАС України).

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст.4 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

В той же час, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору в даній справі є рішення 21 сесії 7 скликання Деребчинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 16 березня 2018 року №181, яким позивачу відмовлено в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,25 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1

Як слідує з цього ж рішення, спірна земельна ділянка не є вільною, оскільки виділена рішенням 7 сесії 2 скликання Деребчинської сільської Ради народних депутатів від 27.12.1996 року громадянину ОСОБА_6

При цьому, позивач стверджує, що рішенням сільської ради від 27.12.1996 ОСОБА_6 передано іншу земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1), яку він в послідуючому продав разом з буднику, а земельна ділянка на яку вона претендує, належить до земель комунальної власності.

Водночас, в матеріалах справи наявне письмове пояснення ОСОБА_6, надане суду, зі змісту якого слідує, що громадянка ОСОБА_4 самовільно зайняла, передану йому рішенням сільради земельну ділянку площею 0,25 га, розташовану в АДРЕСА_1, в зв'язку з чим останню ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області притягнуто до адміністративної відповідальності.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року N 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Отже, у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права в подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2014 року у справі № 21-308а14, постановах Великої Палати Верховного Суду 18 квітня 2018 року у справі № 369/13240/14-а, від 03 та 18 квітня 2018 року у справах № 761/33504/14-а та № 802/950/17-а, від 13 червня 2018 року у справі № 554/4857/16-а, від 5 червня 2018 року у справі № 826/13628/16, від 30 січня 2019 року у справі № 2а-267/2011.

З установлених судом обставин справи вбачається, що даний спір виник щодо правомірності рішення відповідача про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, оскільки остання виділена іншій особі-ОСОБА_6 В той же час, на переконання позивача, дана земельна ділянка знаходиться в комунальній власності та не може бути виділена ОСОБА_6, так як останній вже використав своє право на безплатне отримання земельної в межах вищезазначеної категорії земель.

Однак, як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2019 року (справа № 706/563/15-а), якщо особа стверджує про порушення її прав наслідками, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни або припинення її цивільних прав чи інтересів або пов'язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, зокрема і щодо оформлення права на земельну ділянку то визнання незаконними таких рішень і їх скасування є способом захисту відповідних цивільних прав та інтересів.

Беручи до уваги наведене й ураховуючи суть спірних правовідносин, колегія суддів вважає, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі є обґрунтованим, оскільки правовідносини у цій справі мають вирішуватись в порядку цивільного судочинства, за правилами якого можливий одночасний розгляд вимог про визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування, а також захисту приватного інтересу позивача.

Щодо посилання представника позивача на правові позиції Верховно Суду в постановах по справах №563/233/16-ц від 21.03.2018, №826/5737/16 від 30.05.2018, №826/5735/16 від 28.11.2018, то Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 висловлено позицію, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Слід зазначити, що колегією суддів у цьому судовому рішенні, окрім іншого, застосовано також правову позицію суду касаційної інстанції, висловлену до прийняття Верховним Судом рішень, на які посилається позивач, однак висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, які враховані судом апеляційної інстанції не суперечать останній правовій позиції Верховного Суду по даній категорії справ.

З огляду на викладене, колегія суддів вважаю, що відсутні підстави для висновку про порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону, та, як наслідок-відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.2, 4, 19, 238, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 15 квітня 2019 року.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Гонтарук В. М. Біла Л.М.