Справа № 260/1288/18
Суддя: Улицький Василь Зіновійович
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/2955/19

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді: Улицького В.З.

суддів: Кузьмича С.М., Шавеля Р.М.

при секретарі судового засідання: Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.02.2019 року (рішення ухвалене о 15:11 хв. у м. Ужгород судом у складі головуючого судді Іванчулинця Д.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Турє-Пасічанська сільська рада Перечинського району Закарпатської області про оскарження дій суб'єкта владних повноважень, та зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області про визнання протиправними дії відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області у відмові наданні дозволу при повторному розгляді клопотання від 25.05.2017 року, яке зареєстроване за вх. № О-1181/3/5-17 від 26.05.2017 року, та зобов'язання вчинити дії, у порядку, який передбачений ст. 118 Земельним Кодексом України, відповідно до поданого Позивачем клопотання від 25.05.2017 року, яке зареєстроване за вх. №О-1181/3/5-17 від 26.05.2017 року, надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання у власність орієнтовною площею 0,1200 га для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населеного пункту на території Турє-Пасічанської сільської ради, Перечинського району Закарпатської області, Зобов'язання відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області подати звіт про виконання судового рішення.

Позивач позовні вимоги мотивував тим, що позивач 25 червня 2018 року отримав від відповідача лист від 01.06.2018 року за №О-1181/3-2212/0/18-18, в якому зазначено, що йому за наслідками повторного розгляду його клопотання від 25.05.2017 року відмовлено у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання у власність орієнтовною площею 0,1200 га для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населеного пункту на території Турє-Пасічанської сільської ради, Перечинського району Закарпатської області. Позивач вказує, що відповідач вже повторно відмовляє йому у наданні дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки не з підстав, що передбачені ч. 7 ст. 118 ЗК України і які є виключними. Відповідач у даному листі зазначає причину відмови при повторному розгляді клопотання від 25.05.2017 року наявність наказу від 19.02.2018 року № 265-сг «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок», яким надано Тур'я-Пасіцькій сільській раді дозвіл на розроблення проекту землеустрою та також посилається на Постанову Кабінету Міністрів України № 413 від 07.06.2018 року «Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними» та внесеними до неї Постанови КМУ змінами (стратегія). Зазначає, що стратегією не встановлено заборону надавати дозволи на розроблення документації із землеустрою в порядку ст. 118 ЗК та передавати інші ніж у переліку земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у приватну власність в межах норм безоплатної приватизації. Згідно з рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 18.01.2018 року у справі № 807/924/17 визнано протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області щодо відмови позивачу у надані дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки при розгляді клопотання від 25.05.2017 року, та зобов'язано повторно розглянути дане клопотання, однак відповідач всупереч нормам ч. 7 ст. 188 Земельного Кодексу України, ігноруючи виконання рішення суду повторно надає позивачу відмову. Просив позов задоволити.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.02.2019 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області у відмові наданні дозволу при повторному розгляді клопотання від 25.05.2017 року, яке зареєстроване за вх. № О-1181/3/5-17 від 26.05.2017 року. Зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області повторно розглянути клопотання від 25.05.2017 року, яке зареєстроване за вх. № О-1181/3/5-17 від 26.05.2017 року з урахуванням висновків суду. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржило Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволені адміністративного позову відмовити.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, тому відповідно до ч.4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 189 цього Кодексу.

Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи

Судом першої інстанції встановлено, що 25.05.2017 року позивач звернувся до відповідача з клопотанням, яке було зареєстроване за № О-1181/3/5-17 від 26.05.2017 року, про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання у власність орієнтовною площею 0,1200 га для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населеного пункту на території Турє-Пасічанської сільської ради Перечинського району Закарпатської області.

Листом відповідача від 26.06.2017 р. за №О-1181/3-4565/6-17 було відмовлено позивачеві у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,1200 га для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, які розташовані за межами населеного пункту на території Турє-Пасічанської сільської ради Перечинського району Закарпатської області.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 18.01.2018 року у справі № 807/924/17, визнано протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області щодо відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки при розгляді клопотання від 25.05.2017 року, яке зареєстроване за вх. № О-1181/3/5-17 від 26.05.2017 року та зобов'язано повторно розглянути дане клопотання.

25 червня 2018 року позивач отримав від відповідача лист від 01.06.2018 року за №О-1181/3-2212/0/18-18, в якому зазначено, що йому за наслідками повторного розгляду його клопотання від 25.05.2017 року, яке зареєстроване за вх.№О-1181/3/5-17 від 26.05.2017 року відмовлено у наданні дозволу.

Частиною 1 ст. 33 Земельного кодексу України встановлено, що земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно ст. 118 Земельного кодексу України регулюється порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Частиною 6 ст. 118 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України визначено порядок розгляду вищезазначених клопотань уповноваженим органом. Так, вказана законодавча норма передбачає, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України виключною підставою для відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Разом з тим, судова колегія апеляційного суду вважає, що відповідач вже повторно відмовляє позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки не з підстав, що передбачені ч. 7 ст. 118 ЗК України і які є виключними.

Так, відповідач у листі від 01.06.2018 року за № О-1181/3-2212/0/18-8 зазначає причину відмови при повторному розгляді клопотання від 25.05.2017 року, яке зареєстроване за вх. №О-1181/3/5-17 від 26.05.2017 року, наявність наказу від 19.02.2018 року № 265-сг «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок», яким надано Туря-Пасіцькій сільській раді дозвіл на розроблення проекту землеустрою та також посилається на Постанову Кабінету Міністрів України №413 від 07.06.2018 року «Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними» та внесеними до неї Постановами КМУ змінами (далі-Стратегія).

Виключна підстава для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою встановлена ч. 7 ст. 118 ЗК України. Земельний кодекс України має за своєю правовою природою вищу юридичну силу, у порівнянні з нормами інших підзаконних нормативно-правових актів, тому при прийнятті рішення стосовно надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідачу слід керуватися положеннями Земельного кодексу України.

Також, колегія суддів вважає, що відповідач надає незаконну перевагу при наданні дозволу на розробку проекту землеустрою Туря-Пасічанській сільській раді, однак слід зауважити, що у чинному законодавстві відсутня заборона щодо надання дозволів на розробку землевпорядної документації одночасно декілька особам на одну земельну ділянку.

Відтак, вимоги Постанови Кабінету Міністрів України №413 від 07.06.2017 р., враховуючи принцип дії норм права в часі, на спірні правовідносини не можуть розповсюджуються на дані правовідносини, оскільки вказана постанова прийнята пізніше, ніж було подано позивачем клопотання від 25.05.2017 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Таким чином, відповідач при повторному розгляді клопотання позивача від 25.05.2017 року, яке зареєстроване за вх. № О-1181/3/5-17 від 26.05.2017 року протиправно відмовив у наданні позивачеві дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання у власність орієнтовною площею 0,1200 га для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населеного пункту на території Тур'є-Пасічаньскої сільської ради, Перечинського району Закарпатської області.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України центральному органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальним органам надано повноваження щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність або у користування для всіх потреб. Вказане повноваження кореспондується з положеннями ч. 7 ст. 118 ЗК України, яка встановлює порядок розгляду таких клопотань уповноваженим органом.

Як випливає зі змісту Рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Судова колегія апеляційного суду вважає, що, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за встановленими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Наведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини в справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії", в яких останній зазначив, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції не полягає у підміні органів влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Проте, апеляційний суд вважає, що у відповідності до абз. 10 п. 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Разом з тим, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв'язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

З наведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги являються безпідставними та необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, правова оцінка доказів дана вірно, а відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 243 ч. 3, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.02.2019 року у справі №260/1288/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.

На Постанову протягом тридцяти днів з моменту набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. З. Улицький
судді С. М. Кузьмич
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 17.04.2019 року