Справа № 280/489/19
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року Справа № 280/489/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши за правилами спрощеного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні), адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (вул. Європейська/АДРЕСА_1) до Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (вул. Консульська, буд. 23-л, м. Бердянськ, Запорізька область, 71118) про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, та виконання вимог ст.ст. 160 та 161 КАС України,

ВСТАНОВИВ:

04.02.2019 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1І.) до Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач, Бердянське ОУПФУ), в якій позивач просить:

визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати позивачу пенсії за віком з 01.08.2017 по 30.04.2018 та з 01.06.2018 по 30.09.2018;

зобовязати відповідача нарахувати та виплатити позивачу пенсію за віком з 01.08.2017 по 30.04.2018 та з 01.06.2018 по 30.09.2018.

Ухвалою від 11.02.2019 позов був залишений без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків позову.

21.02.2019 від позивача до суду надійшла заява на усунення недоліків позову.

Ухвалою від 25 лютого 2019 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначене судове засідання на 21 березня 2019 року без виклику сторін. Відповідачу встановлено пятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання до суду відзиву на позовну заяву.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що позивач є пенсіонером та отримує пенсію за віком. У зв'язку з проведенням бойових дій та антитерористичної операції в її населеному пункті вона була вимушена покинути своє постійне місце проживання та переїхати в м. Бердянськ Запорізької області, де і стала на облік як внутрішньо переміщена особа в Бердянському ОУПФУ. Проте відповідач безпідставно з 01.08.2017 по 30.04.2018 та з 01.06.2018 по 30.09.2018 припинив їй виплату пенсії з підстав, не передбачених ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Позивач вважає такі дії незаконними, оскільки вони порушують її право на пенсійне забезпечення.

Відповідач позов не визнав. 18 березня 2019 року за вх. № 10479 від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що ОСОБА_1 знаходиться на обліку в Бердянському ОУПФУ. Позивач 20.07.2016 надала довідку про відмову від статусу внутрішньо переміщеної особи від 20.07.2016 №1618. У звязку з чим, з 01.08.2017 виплату пенсії призупинено. Згідно особистої заяви ОСОБА_1 від 28.09.2017 про поновлення пенсії з 01.08.2017 на підставі нової довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №/22950 від 28.09.2017 позивача внесено до спиків, які направлені до управління праці та соціального захисту населення виконкому Бердянської міської ради для складання акту обстеження матеріально-побутових умов сімї. Згідно витягу з протоколу рішення комісії з питань призначення/відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №69 від 02.11.2017 прийнято рішення призначити соціальні виплати. Оскільки позивач не надала заява про відкриття рахунку в ПАТ «Державний ощадний банк України» пенсія з 01.08.2017 не виплачувалася. Згідно розпорядження №813535 та протоколу від 17.04.2018 позивачу поновлено виплату пенсії з 01.08.2017 на виплатну відомість травня 2018 року. Таким чином, суми пенсій з 01.08.2017 по 30.04.2018 та з 01.06.2018 по 30.09.2018 обліковуються окремо та їх виплату буде здійснено у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №335 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам». Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням серії ААД №329598.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 28.09.2017 №.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Бердянському ОУПФУ, що підтверджується матеріалами пенсійної справи. Зокрема, згідно розпорядження від 07.07.2015 №333982 ОСОБА_1 відповідачем призначено пенсію за віком відповідно до заяви від 25.06.2015 та довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення від 24.06.2015 №.

20.07.2016 ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про поновлення пенсійних виплат з 01.03.2016 зазначивши фактичне місце свого проживання. До заяви додала Довідку Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області щодо відмови від статусу внутрішньо переміщеної особи №1618 від 20.07.2016. Крім того, позивач 20.07.2016 звернулася із заявою про переадресування пенсії за новою адресою, а саме змінивши АДРЕСА_2 на адресу ЄвропейськаАДРЕСА_3.

Згідно розпорядження від 24.07.2016 №813535 відповідачем здійснено перерахунок пенсії.

28.09.2017 позивач звернулася до відповідача із заявою (вх. №2311/03-07) про поновлення пенсії з 01.08.2017 у звязку з затриманням довідки про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи від 28.09.2017 №.

Згідно витягу з протоколу рішення комісії №69 від 02.11.2017 комісією з питань щодо призначення/відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам вирішено призначити соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам, зокрема: п.20: ОСОБА_1 (акт обстеження фактичного проживання від 24.10.2017).

Відповідно до розпорядження від 19.12.2017 №813535 здійснено перерахунок пенсії з 01.08.2017.

13.04.2018 позивач звернулася до відповідача із заявою про виплату пенсії на поточний рахунок, відкритий в ЗОУ АТ «Ощадбанк». Крім того, 13.04.2018 за вх. №455/0310 позивач звернулася до відповідача із заявою про поновлення пенсії з 01 серпня 2017 року.

Згідно витягу з протоколу рішення Комісії з питань щодо призначення/відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №97 від 25.05.2018 ОСОБА_1 призначено соціальні виплати.

Згідно розпорядження №813535 від 17.04.2018 ОСОБА_1 здійснено перерахунок пенсії з 01.08.2017.

З протоколу від 17.04.2018 вбачається, що з червня 2017 року по квітень 2018 року пенсійні виплати були нараховані, проте не виплачені.

14.06.2018 позивач знову звернувся до відповідача із заявою (вх. №915/05-10) про поновлення пенсійних виплат з червня 2018 року.

Відповідно до витягу з протоколу Комісії з питань призначення/відновлення соціально переміщеним особам №106 від 27.07.2018 ОСОБА_1, поновлено соціальні виплати.

Відповідно до розпорядження від 09.08.2018 №813535 позивачу здійснено перерахунок пенсії.

Відповідно до протоколу від 13.08.2018 пенсія ОСОБА_1 в період з серпня 2018 року по квітень 2018 року та з червня по серпень 2018 року нарахована, проте не виплачена.

При цьому, відповідно до протоколу від 13.08.2018 ОСОБА_1 нараховано та виплачено пенсію за травень 2018 року у розмірі 1459,83 грн.

Відповідно до протоколу за період з 01.08.2017 по 30.09.2018 судом встановлено, що відповідачем було нараховано пенсію за період з серпня 2017 року по вересень 2018 року (включно, проте фактично виплачувався щомісячний платіж у розмірі 1458,83 грн. в травні 2018 року.

Позивач, не погоджуючись з діями відповідача щодо зупинення виплати пенсії, звернувся до суду з даним позовом.

Розглядаючи спір по суті, суд керується наступним.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Як передбачено ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Статтею 4 Закону №1058-IV встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - Закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

У відповідності до ч. 3 ст. 4 Закону №1058-IV, яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону №1058-IV передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 49 Закону №1058-IV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Системний аналіз зазначених вище норм свідчить про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених ст. 49 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Між тим, рішення пенсійним органом щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії, з підстав визначених ст.49 Закону №1058-IV, не приймалося, доказів протилежного суду не надано.

У відзиві на позов відповідач обґрунтовує свою позицію з посиланням на Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII (далі - Закон №1706-VII), а також на постанову Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365 «Про деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (далі - Постанова №365).

Зокрема, відповідно до ст. 7 Закону України №1706-VII, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно ст. 12 Закону України №1706-VII підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

За приписами п. 7-1 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509, у разі наявності підстав, передбачених статтею 12 Закону, МВС, Національна поліція, ДМС, СБУ, Адміністрація Держприкордонслужби, Мінфін подають уповноваженому органу відповідну інформацію для прийняття рішення щодо зняття з обліку внутрішньо переміщених осіб.

Рішення про скасування дії довідки відповідно до статті 12 Закону приймається керівником уповноваженого органу за місцем проживання особи та надається їй протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення або надсилається на адресу місця проживання, зазначену в довідці.

Уповноважений орган на підставі прийнятого рішення невідкладно вносить до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб запис про скасування дії довідки.

Пунктом 2 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою № 365 встановлено, що контроль за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення) шляхом відвідування не рідше ніж один раз на шість місяців фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї за формою, встановленою Мінсоцполітики.

Відповідно до пп.2 п. 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою № 365 соціальні виплати припиняються у разі встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/ перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї.

Як зазначає позивач у позові, виплата пенсії позивачу припинена з серпня 2017 року по квітень 2018 року та з червня 2018 року по вересень 2018 року.

Зупинення виплати пенсії позивачу відбулося без прийняття будь-якого власного рішення відповідачем на підставі повідомлення третьої особи про відмову у призначенні (відновленні) позивачу соціальних виплат внутрішньо переміщеній особі, тобто, право на отримання пенсії, а не соціальної послуги (виплати, допомоги) стало залежним від місця проживання позивача, який є громадянином України.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні по справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України ( пункт 51 цього рішення ).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд також звертає увагу на положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Відповідно до ч.3 ст.2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону №1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Суд також зазначає, що дана справа є типовою в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки 03.05.2018 Верховним Судом ухвалено рішення у зразковій справі №805/402/18 щодо аналогічних правовідносин. Постановою ОСОБА_2 Верховного Суду від 04.09.2018 зазначене рішення залишено без змін.

Рішенням у зразковій справі №805/402/18 встановлено, що у таких випадках припинення виплати пенсій є незаконним, оскільки воно вчинене з підстав, не передбачених Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до ч.3 ст.291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Частиною 5 ст.242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що саме дії відповідача щодо припинення (зупинення) виплати з серпня 2017 по квітень 2018 року та з червня 2018 року по вересень 2018 пенсії позивачу є протиправними, а тому відповідача слід зобов'язати поновити позивачу виплату пенсії за вказаний період.

Щодо виплати заборгованості за період з 01.08.2017 по 30.04.2018 та з 01.06.2018 по 30.09.2018 відповідач посилається на положення постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 335 та можливість провести виплату нарахованої пенсії за вказаний період на умовах окремого Порядку.

Чинним законодавством України передбачено порядок і умови виплати пенсії за минулий час, а саме відповідно до положень статті 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

При цьому, суд звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №335 були внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», а саме, пункти 16 і 18 доповнені реченням такого змісту: «Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України». Відповідач підтверджує, що соціальні виплати за спірний період обліковані в управлінні.

Пунктом 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, встановлено, що заява про поновлення виплати пенсії, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому, пункт 4.1 вказаного Порядку встановлює, що орган, який призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

Заяви про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії й поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.

Пункт 4.3 вказаного вище Порядку встановлено, що не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Нарахована сума пенсії включається в документи для виплати пенсії не пізніше одного місяця з дня прийняття рішення про призначення, перерахунок, переведення з одного виду пенсії на інший та про поновлення виплати пенсії.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13.06.2007 роз'яснено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

Таким чином, суд не приймає до уваги посилання відповідача на відсутність визначеного порядку виплати пенсії за минулий час, оскільки відповідно до чинного законодавства України виплата пенсії «за минулий час» передбачена положенням статті 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Відтак, нарахована сума пенсії за вказаний період повинна була включена в документи для виплати пенсії не пізніше одного місяця з дня прийняття рішення про призначення, перерахунок, переведення з одного виду пенсії на інший та про поновлення виплати пенсії

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Частиною третьою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (частина 1 статті 143 КАС України).

Питання щодо розподілу судових витрат врегульовано ст.139 КАС України.

Матеріалами справи встановлено факт сплати позивачем судового збору у розмірі 768,40 грн. (квитанція №0.0..1 від 20.02.2019), а отже, відповідно до вимог ч.1 ст.139 КАС України, зазначена сума підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (вул. Європейська/АДРЕСА_1) до Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (вул. Консульська, буд. 23-л, м. Бердянськ, Запорізька область, 71118) задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправними дії Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (вул. Консульська, буд. 23-л, м. Бердянськ, Запорізька область, 71118) щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 (вул. Європейська/АДРЕСА_1) з 01.08.2017 по 30.04.2018 та з 01.06.2018 по 30.09.2018.

Зобовязати Бердянське обєднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (вул. Консульська, буд. 23-л, м. Бердянськ, Запорізька область, 71118) нарахувати та виплатити пенсію ОСОБА_1 (вул. Європейська/АДРЕСА_1) за період з 01.08.2017 по 30.04.2018 та з 01.06.2018 по 30.09.2018.

Присудити на користь ОСОБА_1 (вул. Європейська/АДРЕСА_1, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1) сплачену суму судового збору в розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (вул. Консульська, буд. 23-л, м. Бердянськ, Запорізька область, 71118, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.В. Кисіль