Справа № 480/469/19
Суддя: С.М. Глазько
Дата ухвалення: 2019-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 квітня 2019 р. Справа № 480/469/19
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Глазька С.М.,
за участю секретаря судового засідання - Провозіна О.І.,
представника позивача - ОСОБА_1,
представника відповідача - ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Краснопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області про визнання протиправною та скасування постанови,-
В С Т А Н О В И В:
До Сумського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_3, через представника - ОСОБА_1, з позовною заявою до Краснопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області, в якій просить визнати протиправною та скасувати постанову начальника Краснопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області ОСОБА_4 про стягнення виконавчого збору від 16.01.2019 у виконавчому провадженні №58083703.
Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 27 грудня 2018 року Краснопільським районним судом Сумської області було видано виконавчий лист №578/944/17. 16 січня 2019 року відповідачем було відкрито виконавче провадження № 58083703, про що була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, яку ОСОБА_3 отримала в цей же день. 16 січня 2019 року, відповідачем було винесено постанову про стягнення виконавчого збору, згідно з якою, стягнуто з ОСОБА_3 виконавчий збір у розмірі 8346,00 грн. Позивач вважає вказану постанову про стягнення виконавчого збору незаконною, оскільки в постанові про відкриття виконавчого провадження ВП № 58083703 від 16.01.2019 в порушення вимог ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» не зазначено про стягнення виконавчого збору.
Окрім того, позивач, проаналізувавши положення ст. ст. 63, 27 Закону України «Про виконавче провадження» зазначає, що під час виконання рішень немайнового характеру, державний виконавець фактично надає боржнику строк на добровільне виконання рішення, а у випадку повторного невиконання боржником рішення протягом наданого строку, законодавець диференціює подальші дії державного виконавця залежно від участі боржника в процесі виконання рішення. Так, якщо рішення можливо виконати без участі боржника, державний виконавець вживає заходів примусового виконання рішення, а якщо рішення неможливо виконати без участі боржника, державний виконавець після надсилання органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, тобто не вживає жодних заходів примусового виконання рішення.
Таким чином, положення Закону, що визначають порядок виконання рішень немайнового характеру, які не можуть бути виконані без участі боржника, не передбачають вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання рішення та, як наслідок, стягнення з боржника виконавчого збору.
У звязку з викладеним, позивач вважає, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню.
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 08.02.2019 позовну заяву було залишено без руху, надано час для усунення її недоліків, які представником позивача було усунуто.
Ухвалою суду від 18.02.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду на 27.02.2019, з урахуванням особливостей розгляду даної категорії справ, передбачених ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України.
Ухвалою суду від 27.02.2019 зупинено провадження в даній справі до набрання законної сили рішенням у справі № 578/944/17.
07.03.2019 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає, просить відмовити у їх задоволенні та зазначає, що оскаржувана постанова була прийнята у повній відповідності до вимог ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження». Окрім того зазначає, що постанова відповідача про відкриття виконавчого провадження в частині відкриття виконавчого провадження є чинною та нескасованою.
Ухвалою суду від 15.04.2019 поновлено провадження в даній справі.
У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.
Представник відповідача позов не визнав, з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву.
Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 27 грудня 2018 року, Краснопільським районним судом Сумської області було видано виконавчий лист №578/944/17 на виконання рішення Краснопільського районного суду Сумської області у справі №578/944/17 від 18 вересня 2018 року.
16 січня 2019 року, начальником Краснопільського районного ВДВС ГТУЮ у Сумській області було відкрито виконавче провадження № 58083703, про що була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, яку ОСОБА_3 отримала нарочно 31 січня 2018 року. У цей же день, 16 січня 2019 року, начальником Краснопільського районного ВДВС ГТУЮ у Сумській області було винесено постанову про стягнення виконавчого збору, згідно з якою, стягнуто з ОСОБА_3 виконавчий збір у розмірі 8346,00 грн.
Вищевказана постанова відповідача про відкриття виконавчого провадження була оскаржена ОСОБА_3 в частині визначення способу виконання судового рішення, не передбаченого судовим рішенням.
Ухвалою Краснопільського районного суду Сумської області від 04.03.2019 у справі №578/944/17, окрім іншого, вищевказана позовна вимога була задоволена, а саме: визнано неправомірною вищевказану постанову про відкриття виконавчого провадження в частині визначення способу виконання судового рішення, не передбаченого судовим рішенням.
Позивач, оскаржуючи вищезазначену постанову про стягнення виконавчого збору зазначив, що відповідач в постанові про відкриття виконавчого провадження не зазначив про стягнення виконавчого збору.
Суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, свою позицію обґрунтовує наступним.
Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, а саме виконавчих листів та наказів, що видаються судами та на підставі заяви стягувача про примусове виконання рішення.
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обовязок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Відповідно до ч. 4 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Частинами 5, 7, 9 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» визначено вичерпний перелік підстав за які не стягується виконавчий збір. Вказаний перелік не містить підстав наведених позивачем, як у позовній заяві, так і його представником у судовому засіданні.
Згідно ч. 3 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
З аналізу вказаних норм Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що вказаний закон не містить обовязку відповідача на стадії відкриття провадження вчиняти будь-які дії для прийняття постанови про стягнення виконавчого збору, оскільки відповідно до ч.4 ст.27 вказаного закону, вона приймається одночасно.
Позивачем не заперечувалось факту невиконання рішення суду до відкриття виконавчого провадження, водночас, представник відповідача зазначив у судовому засіданні, що після відкриття виконавчого провадження за участю посадової особи відповідача, була проведена зустріч батька з дитиною, тобто вказане рішення суду було виконано виключно після відкриття виконавчого провадження.
Щодо визначення розміру виконавчого збору в розмірі 8346,00 грн., то він відповідає розміру визначеному ч.3 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік».
Стосовно доводів позивача щодо не зазначення відповідачем в постанові про відкриття виконавчого провадження, про стягнення з боржника виконавчого збору, суд зазначає, що Закон України «Про виконавче провадження» не визначає вказану обставину, як підставу для звільнення або скасування обовязку боржника сплатити виконавчий збір.
Інші доводи наведені представником позивача, а саме про відсутність проведення виконавчих дії та невірне визначення способу виконання судового рішення або наявності строку добровільного виконання судового рішення, суд не бере до уваги та зазначає, що вказані обставини відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» не позбавляють обовязку відповідача прийняти постанову про стягнення виконавчого збору.
Враховуючи вищевикладене, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Відповідно ст. 139 КАС України судові витрати в тому числі і судовий збір підлягають відшкодуванню в разі задоволення позову, або пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи те, що позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, питання щодо повернення йому судових витрат у вигляді сплаченого судового збору судом не вирішується.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 241-246, 255, 287, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 18 квітня 2019 року.

Суддя С.М. Глазько