Справа № 825/699/17
Суддя: Бучик А.Ю.
Дата ухвалення: 2019-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

15 квітня 2019 року

Київ

справа №825/699/17

адміністративне провадження №К/9901/15750/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бучик А.Ю.,

суддів: Гімона М.М., Мороз Л.Л.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Агропромислового кооперативу "Старосільський" на постанову Київського апеляційного адміністративного суду в складі колегії суддів: Губської Л.В., Оксененка О.М., Парінова А.Б. від 19.07.2017 у справі №825/699/17 за позовом Чернігівське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Агропромислового кооперативу "Старосільський" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

УСТАНОВИВ:

В квітні 2017 року Чернігівське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з адміністративним позовом, в якому просило стягнути з Агропромислового кооперативу "Старосільський" адміністративно-господарські санкції в сумі 16416,67 грн. та пеню в розмірі 98,55 грн., які застосовано за невиконання нормативу працевлаштування інвалідів у відповідності до вимог Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" № 875-ХІІ.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 травня 2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2017 року скасовано постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 травня 2017 року.

Стягнуто з Агропромислового кооперативу «Старосільський» () адміністративно-господарські санкції у сумі 16 416 (шістнадцять тисяч чотириста шістнадцять) грн. 67 коп. та пеню 98 (дев'яносто вісім) грн. 55 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що відповідач створив робочі місця для інвалідів, інформував про наявність вакансій, вживав заходів для працевлаштування. Вказує, що законодавством не встановлено обов'язок подавати звітність за формою № 3-ПН щомісяця, а тому відповідний висновком суду апеляційної інстанції є помилковим.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження.

Справу передано до Верховного Суду.

Дослідивши доводи та вимоги касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що відповідно до звіту Агропромислового кооперативу «Старосільський» про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік по формі № 10-ПІ середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу - 30 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 0 осіб; кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст.19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - Закон 875) - 1 особа.

В зв'язку з невиконанням вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» щодо нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів на 1 особу, позивачем було нараховано відповідачу адміністративно-господарські санкції в сумі 16 416,67 грн. та пеню в сумі 98,55 грн., які він і просить стягнути у судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач здійснив усі передбачені чинним на момент виникнення спору законодавством заходи, спрямовані на працевлаштування інвалідів на своєму підприємстві, що підтверджується відповідними доказами, а тому він не може бути притягнутий до відповідальності, що передбачена статтею 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив з того, що відповідач не виконав обов'язок по забезпеченню певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів та не повідомляв щомісячно про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) шляхом подачі звіту за формою № 3-ПН.

Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.

Частинами першою та другою статті 19 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі - Закон № 875-ХІІ) визначено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

У відповідності до статті 20 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації.

Отже, законом передбачена відповідальність підприємств, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 875-ХІІ забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Згідно з частиною третьою статті 18 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За змістом статті 18-1 Закону № 875-ХІІ пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 50 Закону України від 05 липня 2012 року № 5067-VІ «Про зайнятість населення» (набрав чинності з 01 січня 2013 року) роботодавці зобов'язані, зокрема, своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

Отже, своєчасно та в повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії підприємство, фактично, вживає усіх залежних від нього передбачених законом заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Слід зазначити, що обов'язок підприємств подавати центрам зайнятості дані про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів саме щомісяця був встановлений Законом України від 01 березня 1991 року № 803-XII «Про зайнятість населення», який втратив чинність 01 січня 2013 року, а тому до спірних правовідносин не застосовується.

Отже, з 01 січня 2013 року періодичність подання звітів 3-ПН не була регламентована законом.

Вказане питання врегульоване з прийняттям Порядку подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316 (далі - Наказ № 316).

Згідно з Наказом № 316 форма подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Наказ № 316 набрав чинності 12 липня 2013 року, а тому з цієї дати встановлено обов'язок підприємств подавати форму 3-ПН не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії.

Тобто, на час спірних правовідносин законодавство не встановлювало обов'язку підприємств подавати форму 3-ПН щомісячно чи з будь-якою іншою періодичністю. У 2015 році, за який до відповідача застосовано санкції, існував обов'язок підприємств подавати форму 3-ПН не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії.

Підтвердження актуальності вакансій роботодавцем законодавством на час спірних правовідносин не передбачено.

Таким чином, помилковим є висновок суду апеляційної інстанції, що відповідач був зобов'язаний повідомляти про наявність вакансій щомісячно.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року справа №806/1368/17.

Судами встановлено, що станом на 01.01.2016 відповідач мав 2 актуальні вакансії для осіб, які мають додаткові гарантії щодо сприяння працевлаштуванню та можуть бути працевлаштовані інваліди - обліковець міри та виробів і комірник, що підтверджено звітністю за формою №3-ПН. . Вакансія обліковець міри та виробів зареєстрована 20.10.2015, проте знята роботодавцем 27.04.2016, а вакансія комірник зареєстрована 24.09.2015 та була актуальна протягом 2016 року. Вказане підтверджується листом Городнянського районного центру зайнятості від 10.05.2017 № 315.

Оскільки, відповідно до нормативу працевлаштування інвалідів відповідачу була потрібна лише 1 вакансія, вакансія обліковець міри та виробів була знята підприємством, внаслідок чого, у звіті про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2016 рік зазначена інформація про працевлаштування інвалідів АПГ "Старосільський" за виключенням зазначеної вище вакансії.

У відповідності до встановленого законом обов'язку, відповідач у 2016 році подав до Городнянського районного центру зайнятості інформацію про попит на робочу силу (вакансії) із зазначенням громадян-інвалідів для влаштування на підприємство за формою № 3-ПН. Проте, у зв'язку з відсутністю підходящих кандидатур для працевлаштування на вакансії для інвалідів до підприємства, направлення не видавались, що підтверджується листом Городнянського районного центру зайнятості від 23.05.2017 № 345.

Крім того відсутні докази безпідставної відмови інвалідам, які самостійно зверталися до відповідача з метою працевлаштування.

Таким чином, відповідачем здійснено всіх заходів для працевлаштування інвалідів, зокрема, систематичне повідомлення центру зайнятості про наявність вакантних посад для працевлаштування інвалідів, інформування позивача про вказані дії та надання копії звітів про попит на робочу силу, а тому застосування до нього адміністративно-господарських санкцій та стягнення пені є безпідставним, а тому постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі постанови суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 349, 352, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Агропромислового кооперативу "Старосільський" задовольнити.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2017 року скасувати.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 травня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

А.Ю. Бучик

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз ,

Судді Верховного Суду