Справа № 820/2142/17
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2019-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 р. Справа № 820/2142/17
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Спаскіна О.А.

суддів: Присяжнюк О.В. , Любчич Л.В.

за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Панченко О.В., майдан ОСОБА_2, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 12.12.2018 року, по справі № 820/2142/17

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного Управління Держпраці у Харківській області Державної служби України з питань праці

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2018 року у задоволенні адміністративного позову Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного Управління Держпраці у Харківській області Державної служби України з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови, - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт зазначила, що висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, не правильно застосовані норми матеріального права. Позивач зазначила, що факт порушення трудового законодавства інспектором з питань праці самостійно не виявлено під час перевірки, а виконання відомостей, отриманих з інших джерел у не встановлений Законом спосіб не може слугувати підставою для висновків про наявність будь-яких порушень.

Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу. Заперечуючи проти доводів і вимог апеляційної скарги, відповідач вважає її цілком необґрунтованою та безпідставною, а натомість рішення суду першої інстанції таким, що прийняте у відповідності до вимог чинного законодавства України, із застосуванням норм як процесуального так і матеріального права, а також, із зясуванням у повному обсязі обставин, що мають значення для правильного вирішення адміністративного спору, та наданням судом належної оцінки всім наявним доказам.

В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не прибули, про дату, час і місце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалось.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що на підставі направлення на проведення перевірки № 01.01.-94/02.04/960 від 05.04.2017р., виданого Головним управлінням Держпраці в Харківській області, головному державному інспектору відділу з питань додержання законодавства застрахованих осіб, працевлаштування інвалідів, з питань дитячої праці та інших нормативно-правових актів Управління з питань праці Головного управління Держпраці в Харківській області ОСОБА_3 було доручено провести позапланову перевірку позивача на предмет додержання вимог законодавства про праці.

З 10.04.2017р. по 21.04.2017р. було проведено вказану позапланову перевірку про що складено акт перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування № 20-28-4407/0879 (а.с. 26-39).

Як вбачається з акту перевірки позивачем порушено вимоги частин першої та третьої статті 24 КЗпП України, а саме: трудові договори з ОСОБА_2 у письмовій формі шляхом укладення трудового договору в письмовій формі та видання наказу або розпорядження не оформлено належним чином, а також порушено вимоги ч.2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці», зокрема не забезпечено достовірний облік виконуваної працівником роботи та не забезпечено бухгалтерський облік витрат на оплату праці, а саме: табелі обліку використання робочого часу за січень 2017 року стосовно ОСОБА_2 та відомості нарахування заробітної плати працівникам не ведуться. (а.с. 36,37).

Державним інспектором зроблено висновок на підставі того, що 27.01.2017р. працівниками Головного управління Національної поліції в Харківській області було виявлено та задокументовано факт порушення продавцем ОСОБА_2 правил торгівлі в частині продажу особі, яка не досягла 18 років алкогольного пива в магазині «Оптовичок», за адресою: Харківська область, смт. Нова Водолага, вул. Сергія Васильківського,2, в якому здійснює свою підприємницьку діяльність позивач. Також працівниками поліції було встановлено, що продавець ОСОБА_2 працює без належного оформлення трудових відносин в інтересах ФОП ОСОБА_1

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач на підтвердження цього факту посилався на пояснення ОСОБА_2, які вона надала 27.01.2017р. інспектору відділу ювенальної превенції Управління превентивної діяльності ГУ НП в Харківській області ОСОБА_4, а також пояснення неповнолітньої особи ОСОБА_5, якому було продано алкогольне пиво, пояснення свідка ОСОБА_6, надані також 27.01.2017р., рішення (постанову) адміністративної комісії при виконавчому комітеті Нововодолазької селищної ради Харківської області № 3 від 21.02.2017р., згідно якого ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 156 КУпАП та на неї накладено стягнення у вигляді штрафу в сумі 510,0 грн.

На підставі розгляду зазначеного вище акта перевірки начальником Головного управління Держпраці у Харківській області 11.05.2017р. прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № 20-28-4407/0879-0389 (а.с. 6-8), відповідно до якої за порушення ч.ч. 1,3 ст. 24 КЗпП України, ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» та з посиланням на п.п. 54. п. 4 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015р. № 96, до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 96 000,0 грн.

Судом встановлено, що висновки про не забезпечення достовірного обліку виконуваної працівником роботи та не забезпечення бухгалтерського обліку витрат на оплату праці, зокрема, відсутність ведення табелю обліку використання робочого часу за січень 2017 року стосовно ОСОБА_2 та відсутність відомостей про нарахування заробітної плати працівникам, встановлено посадовими особами відповідача, при проведенні перевірки та зафіксовано в акті перевірки.

Не погодившись, позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати протиправною і скасувати постанову про накладення штрафу від 11.05.2017р. № 20-28-4407/0879-0389, згідно якої на позивача було накладено штраф за порушення вимог КЗпП України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суду першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова про накладення штрафу відповідає критеріям, встановленим ч. 2 ст. 2 КАС України, у звязку з чим, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05.04.2007 року №877-V заходи контролю здійснюються, зокрема, органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Відповідно до п.3 Порядку проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 02.07.2012 року № 390, позапланова перевірка проводиться незалежно від кількості раніше проведених перевірок за наявності підстав, визначених Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності".

Позапланові перевірки за зверненнями фізичних та юридичних осіб про порушення суб'єктами господарювання вимог законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування здійснюються за наявності згоди Держпраці України на їх проведення.

Позапланова перевірка проводиться незалежно від кількості раніше проведених перевірок за наявності підстав, визначених Законом України „Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Позапланові перевірки за зверненнями фізичних та юридичних осіб про порушення субєктами господарювання вимог законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування здійснюються за наявності згоди Держпраці України на їх проведення.

Таким чином, вказаний Порядок щодо підстав для проведення позапланової перевірки, яка мала місце в даній справі, містить відсилочну норму, яка посилається на вимоги Закону України Законом України „Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Стаття 6 Закону України „Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності визначає, що підставами для здійснення позапланових заходів є:

подання субєктом господарювання письмової заяви до відповідного органу державного нагляду (контролю) про здійснення заходу державного нагляду (контролю) за його бажанням;

виявлення та підтвердження недостовірності даних, заявлених субєктом господарювання у документі обовязкової звітності, крім випадків, коли субєкт господарювання протягом місяця з дня первинного подання повторно подав такий документ з уточненими достовірними даними або якщо недостовірність даних є результатом очевидної описки чи арифметичної помилки, яка не впливає на зміст поданої звітності. У разі виявлення органом державного нагляду (контролю) помилки у документі обовязкової звітності він упродовж десяти робочих днів зобовязаний повідомити субєкта господарювання про необхідність її виправлення у строк до пяти робочих днів з дня отримання повідомлення. Невиправлення помилки у встановлений строк є підставою для проведення позапланового заходу;

перевірка виконання субєктом господарювання приписів, розпоряджень або інших розпорядчих документів щодо усунення порушень вимог законодавства, виданих за результатами проведення попереднього заходу органом державного нагляду (контролю);

звернення фізичної особи (фізичних осіб) про порушення, що спричинило шкоду її (їхнім) правам, законним інтересам, життю чи здоровю, навколишньому природному середовищу чи безпеці держави, з додаванням документів чи їх копій, що підтверджують такі порушення (за наявності). Позаплановий захід у такому разі здійснюється виключно за погодженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу.

неподання субєктом господарювання документів обовязкової звітності за два звітні періоди підряд без поважних причин або без надання письмових пояснень про причини, що перешкоджали поданню таких документів;

доручення Премєр-міністра України про перевірку субєктів господарювання у відповідній сфері у звязку з виявленими системними порушеннями та/або настанням події, що має значний негативний вплив на права, законні інтереси, життя та здоровя людини, захист навколишнього природного середовища та забезпечення безпеки держави;

настання аварії, смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку або професійного захворювання, що було повязано з діяльністю субєкта господарювання.

Під час проведення позапланового заходу зясовуються лише ті питання, необхідність перевірки яких стала підставою для здійснення цього заходу, з обовязковим зазначенням цих питань у посвідченні (направленні) на проведення заходу державного нагляду (контролю).

Частина 2 статті 6 Закону України „Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності передбачає, що проведення позапланових заходів з інших підстав, крім передбачених цією статтею, забороняється, крім позапланових заходів, передбачених частиною четвертою статті 2 цього Закону, яка, в свою чергу, вказує, що заходи контролю здійснюються органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

В даній справі судом встановлено, що позапланову перевірку було проведено відповідачем за зверненням начальника відділу ювенальної превенції управління превентивної діяльності ГУ НП в Харківській області (лист від 20.03.2017р. № 992/119/20/06-2017), згідно якого було повідомлено про те, що ОСОБА_2 працює без належного оформлення трудових відносин з позивачем.

Вказана перевірка була погоджена Держпраці України листом від 30.03.2017р. № 3633/4.3/4.2 ДП-17, посилання на який міститься в направленні на проведення перевірки № 01.01.-94/02.04/960 від 05.04.2017р.

Листом від 05.04.2017р. № 02.04-15-3264 позивача було запрошено до Головного управління Держпраці в Харківській області для надання пояснень.

За наслідками проведеної перевірки було встановлено, що ОСОБА_2 виконувала обовязки продавця в магазині, в якому здійснювала свою підприємницьку діяльність позивач, тобто перебувала з нею в трудових відносинах, проте належного оформлення ці трудові відносини не набули.

Відповідно до ч.5 ст.50 Закону України "Про зайнятість населення" роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.

Згідно ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частина 1 статті 24 КЗпП України передбачає укладення трудового договору з фізичною особою виключно у письмовій формі.

На виконання вимог ст.24 КЗпП України, згідно порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року №413 "Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу" на роботодавця покладено обов'язок повідомлення про прийняття працівника на роботу місцевий орган Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску.

Відповідно до 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим:

1) при організованому наборі працівників;

2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я;

3) при укладенні контракту;

4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі;

5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім ;

6) при укладенні трудового договору з фізичною особою;

7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Доводи позовної заяви зведені до того, що акт перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування № 20-28-4407/0879 не містить дати його складання, рішення адміністративної комісії при виконавчому комітеті Нововодолазької селищної ради Харківської області від 21.02.2017р., згідно якого ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 156 КУпАП, є незаконним та необґрунтованим, прийнятим за відсутності особи, яка притягається до відповідальності та вказане рішення оскаржено в судовому порядку.

Колегія суддів зазначає, що відповідно Порядку проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів, затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України від 02.07.2012р. № 390, зареєстрованого в Мінюсті України 30.07.2012р. за №1291/21603 визначено примірний зразок акту перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування, в якому, за наявності в ньому відомостей про початок і закінчення перевірки, зазначення дати його складання не передбачено.

Також, колегія суддів зазначає, що згідно акту перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування № 20-28-4407/0879, копія якого наявна в матеріалах справи, в ньому зазначено час та дату початку і закінчення проведення перевірки

Посилання позивача на те, що насправді ОСОБА_2 працювала у магазині, в якому здійснювала свою підприємницьку діяльність позивач на підставі цивільно-правового договору від 16.01.2017р. на безоплатній основі, в звязку з чим трудові відносини між ОСОБА_2 та позивачем фактично були відсутні є не обґрунтованими з огляду на наступне.

Так, частиною 2 ст.30 Закону України "Про оплату праці" встановлено обов'язок роботодавця забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ст.253 КЗпП України, особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню.

В силу ст.265 КЗпП України, посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення (абзац 2 ч.2 ст.265 КЗпП України); порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати (абзац 8 ч.2 ст.265 КЗпП України).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КЗпП України встановлено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно частин 1, 2 статті 928 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно з частиною 1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що договори з громадянами на використання їх праці можуть укладатися за трудовим або цивільно правовим договором. Основною відмінністю договорів цивільно правового характеру від трудових договорів є те, що перші регламентуються Цивільним кодексом України (ст. 208 письмова форма, ст. 626 домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків), а трудові Кодексом законів про працю України (ст. 21 24). Правова основа цивільно правових договорів полягає у тому, що трудові відносини між сторонами за наслідком укладання договору не виникають. Сторонами таких договорів є замовник і виконавець, а не працівник і роботодавець. Отже, за цивільно правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами. Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом на роботу. Також, виплати за цивільно-правовим договором обкладаються тими самими податками і зборами, що і зарплатні.

Враховуючи норми закону, колегія суддів критично ставиться до наданого позивачем цивільно-правового договору на безоплатній основі від 16.01.2017р., укладеного між позивачем та ОСОБА_2, згідно якого позивач (замовник) доручає ОСОБА_2 (виконавець) виконати роботи (надати послуги) «робота з продажу (відпустка) товару (продукції), їх підготовка до продажу».

Вказаний договір містить деякі ознаки договору підряду (ст. 837 ЦК), проте суперечить визначенню, наданому для договорів підряду Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 837 ЦК, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Таким чином, вказаний договір є оплатним на відміну від наданого позивачем до суду договору, який передбачає безоплатне виконання робіт.

Колегія суддів, звертає увагу на те, що вказаний договір не було надано ОСОБА_2 або позивачем при розгляді питання про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 156 КУпАП, а також при розгляді питання про притягнення позивача до відповідальності за порушення законодавства про працю.

Враховуючи встановлене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказаний договір, що містить ознаки нікчемного правочину, було штучно створено позивачем без реального наміру створити взаємні права та обовязки, з метою створення доказу на підтвердження своїх позовних вимог в даній справі. При цьому суд також враховує, що жодних документів, які підтверджують його реальне виконання (актів приймання виконаних робіт, калькуляції витрат, тощо) позивачем до суду не надано.

Щодо порушення позивачем ч.2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці», зокрема не забезпечення достовірного обліку виконуваної працівником роботи та не забезпечення бухгалтерського обліку витрат на оплату праці, а саме: табелі обліку використання робочого часу за січень 2017 року стосовно ОСОБА_2 та відомості нарахування заробітної плати працівникам не ведуться, колегія суддів зазначає, що економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці визначає Закон України "Про оплату праці" від 24.03.1995 № 108/95-ВР (далі - Закон № 108/95-ВР).

За змістом ст. 1 Закону № 108/95-ВР заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Частиною 2 статті 30 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР "Про оплату праці" передбачено, що роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Таким чином, враховуючи, що позивач заперечує трудовий характер його взаємовідносин з ОСОБА_2, слід вважати, що така позиція виключає можливість та необхідність ведення обліку виконуваної роботи та бухгалтерського обліку витрат на оплату праці.

Що стосується правомірності рішення адміністративної комісії при виконавчому комітеті Нововодолазької селищної ради Харківської області від 21.02.2017р., згідно якого ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 156 КУпАП, колегія суддів в межах розгляду даної справи не вправі перевіряти законність вказаного рішення. Однак, доказів скасування вказаного рішення за рішенням суду в матеріалах справи відсутні.

Згідно копії постанови Харківського апеляційного адміністративного суду у справі № 631/448/17 від 10.10.2018р., наданої представником позивача, вбачається, що нею скасовано рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 06.08.2018р. у справі № 631/448/17, яким було скасовано постанову № 3 адміністративної комісії при виконавчому комітеті Нововодолазької селищної ради від 21.02.2017р. про накладення штрафу. При цьому суд апеляційної інстанції вказав, що ОСОБА_2 була фактично допущена до здійснення торгівлі у місці здійснення підприємницької діяльності, на момент притягнення до адміністративної відповідальності займалася роботою з продажу товару в магазині та здійснила продаж неповнолітній особі пива.

Дані обставини згідно пояснень представника позивача від 04.12.2018р. трактуються ним як фактичне визнання судом цивільно-правового характеру відносин між ОСОБА_2 та позивачем. Проте з означеного судового рішення це не слідує. Колегія суддів зауважує, що предметом спору у справі №631/448/17 було встановлення законності рішення у справі про адміністративне правопорушення; при цьому висновків щодо дотримання позивачем вимог трудового законодавства суд апеляційної інстанції не надавав та дане питання не досліджував.

Таким чином, навіть якщо у постанові суду апеляційної інстанції вказано про наявність між позивачем та ОСОБА_2 цивільно-правового договору, це ще не свідчить про відповідність цієї обставини вимогам трудового законодавства, які були предметом перевірки, за наслідками якої ухвалено оскаржуване в даній справі рішення відповідача.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно з ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на викладені обставини, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у спірному випадку відповідач діяв на підставі та у спосіб, передбачений Законом.

Відповідно до положень статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відтак, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб'єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

Так, як визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі, а тому суд під час розгляду справи повинен створювати необхідні умови для всебічного, повного й об'єктивного дослідження справи, однак не зобов'язаний підміняти собою учасників процесу, шукаючи докази виключно за власною ініціативою. Адміністративний суд має активно підтримувати перебіг провадження, досліджувати фактичні обставини справи в найбільш повному обсязі. Відповідач, субєкт владних повноважень, довів правомірність прийняття постанови про накладення штрафу від 11.05.2017р. № 20-28-4407/0879-0389, згідно якої на позивача було накладено штраф за порушення вимог КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Відповідно до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається. Приведені в апеляційній скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Розглянувши доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2018 року по справі № 820/2142/17 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_7
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_8 ОСОБА_9

Постанова складена в повному обсязі 18.04.19р.