Справа № 751/90/19
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 751/90/19 Головуючий у 1 інстанції: Яременко І.В.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Губської О.А. Костюк Л.О. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01 березня 2019 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до поліцейського взводу №2 роти №4 батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції Шовкового Ігоря Олександровича, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про зміну стягнення згідно постанови в справі про адміністративне правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до поліцейського взводу №2 роти №4 батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції Шовкового Ігоря Олександровича, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, в якому просив змінити захід стягнення, згідно постанови серії НК № 333771 в справі про адміністративне правопорушення від 27.12.2018 року, замінивши вид стягнення зі штрафу на попередження.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення, а справу про адміністративне правопорушення - закрити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення не обгрунтовано, чому не можна змінювати вид адміністративного стягнення та чому адміністративне стягнення тільки у вигляді штрафу повинно бути у даному випадку.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 27.12.2018 року поліцейським взводу № 1 роти № 4 БУПП в Чернігівській області ДПП Шовковим І.О. було складено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії НК № 333711, якою ОСОБА_5 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 255 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 27.12.2018 року о 12 год. 02 хв. в м. Чернігові на перехресті вул. Мстиславська та вул. Г.Полуботка, водій ОСОБА_5 керував транспортним засобом «Мазда 626 18», д.н.з. НОМЕР_1 та не виконав вимоги дорожнього знаку 2.2 «Стоп», а саме: здійснив проїзд без зупинки, чим порушив вимоги розділу 33 д.з. «проїзд без зупинки заборонено».

Позивач, вважаючи, що застосоване стягнення прийнято без врахування всіх обставин, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями), розділу 33, дорожнього знаку 2.2. забороняється проїзд без зупинки перед розміткою 1.12 (стоп-лінія), а якщо вона відсутня - перед знаком.

Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями), визначено, що учасники дорожнього руху зобов'язані знати й неухильно виконувати вимоги ПДР.

Так, з матеріалів справи вбачається та не заперечується позивачем, що 27.12.2018 року о 12 год. 02 хв. в м. Чернігові на перехресті вул. Мстиславська та вул. Г.Полуботка, позивач керував транспортним засобом «Мазда 626 18», д.н.з. НОМЕР_1 та не виконав вимоги дорожнього знаку 2.2 «Стоп», а саме: здійснив проїзд без зупинки, чим порушив вимоги розділу 33 д.з. «проїзд без зупинки заборонено» (а.с.14).

У зв'язку із цим, ОСОБА_5 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 255 грн.

Разом з цим, апелянт вказує, що дане правопорушення малозначне та його дії щодо порушення правил дорожнього руху були вимушені, оскільки він намагався не створювати перешкод для руху іншим учасникам дорожнього руху.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КУпАП, перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п'ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (255 грн.) або 50 штрафних балів.

Статтею 125 КУпАП передбачено, що інші порушення правил дорожнього руху, крім передбачених статтями 121-128, частинами першою і другою статті 129, статтями 139 і 140 цього Кодексу, - тягнуть за собою попередження.

В силу ч.2 ст. 33 КУпАП, при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі, зафіксованому в автоматичному режимі.

Відповідно до ст. 22 КУпАП, при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що обставини, на які посилається апелянт, як на підставу для зміни вищевказаного заходу стягнення на попередження, а саме: відсутність тяжких наслідків вчиненого правопорушення та матеріальне становище винної особи, є обставинами, які можуть пом'якшувати стягнення, а не визнавати саме правопорушення малозначним.

Колегія суддів також вважає, що правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху через вчинення їх переважно з використанням джерела підвищеної безпеки - транспортного засобу, не можуть бути визнані малозначними у дані справі, що відповідає вище наведеним нормам ст. 22 КУпАП.

Аналогічних правових висновків дійшов Касаційний адміністративний суду у складі Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року по справі №654/2930/16-а.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що при винесені оскаржуваної постанови про адміністративне правопорушення, інспектором вірно з'ясовано всі обставини справи та накладено стягнення в розмірі, передбаченому санкцією ч.1 ст. 122 КУпАП, що є співмірним виду та характеру вчиненого правопорушення.

При цьому, колегія суддів враховує те, що поліцейський взводу № 1 роти № 4 БУПП в Чернігівській області ДПП Шовковий І.О. знаходився при виконанні своїх службових обов'язків та, оцінивши докази, виніс постанову в межах своїх повноважень та у спосіб встановлений законом.

Разом з цим, позивачем не надано суду доказів на спростування факту вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП, та порушення порядку винесення інспектором постанови про адміністративне правопорушення, а відтак, дії відповідача є законними, а постанова по справі про адміністративне правопорушення серії НК № 333771 від 27.12.2018 року є такою, яка винесена правомірно.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_5 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 229, 243, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та не підлягає оскарженню.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Губська О.А Костюк Л.О.