Справа № 826/8029/17
Суддя: Губська Олена Анатоліївна
Дата ухвалення: 2019-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8029/17 Суддя (судді) першої інстанції: Добрянська Я.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Губської О.А.

суддів: Парінова А.Б., Ключковича В.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянки Узбекистану ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2019 року (дата виготовлення повного тексту рішення невідома) у справі за адміністративним позовом громадянки Узбекистану ОСОБА_3 до Державна міграційна служба України, Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В

Позивач звернулася до суду з позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 181-17 від 12.05.2017 про відмову у визнанні громадянки Узбекистану ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянки Узбекистану ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не було враховано інформації про країну походження, а також наявність підстав для визнання позивача біженцем.

До Шостого апеляційного адміністративного суду 27.03.2019 від Державної міграційної служби України надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він зазначає, що судом першої інстанції винесено обґрунтоване рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин по справі та з врахуванням норм чинного законодавства та просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Крім того, 27.03.2019 Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області подано заяву, в якій просив залучити до участі у справі №826/8029/17 правонаступника Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

Заява обґрунтована тим, що Постановою Кабінету Міністрів України від 12.09.2018 №732 утворено Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області як юридичну особу публічного права, реорганізувавши шляхом злиття Управління Державної міграційної служби у Київській області та Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві.

Пунктом другим вказаної Постанови передбачено, що Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області є правонаступником майна, прав та обов'язків Управління Державної міграційної служби у Київській області та Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві.

Відповідно до ст. 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов'язкові для особи, яку він замінив.

З урахуванням наведеного, судова колегія вважає за необхідне допустити заміну ГУ ДМС у м. Києві правонаступником - Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

Сторони у судове засідання не з'явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Згідно з ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно ст. 308 КАС України справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка Узбекистану, народилась в Узбекистані, Ферганська область, м. Коканд, за національністю узбек, за віросповіданням - Іслам суніт, освіта середня, рідна мова - узбецька.

Документом, що посвідчує особу є паспорт громадянки Узбекистану № НОМЕР_1 виданий 05.02.2015р. Державним центром персоналізації та дійсний до 04.02.2025.

Як зазначає позивач, до України прибула легально 02.06.2016р. транзитом через Республіку Білорусь, скориставшись повітряним транспортом, місцем перетину кордону зазначила аеропорт «Бориспіль».

17.11.2016 позивач звернулась до відповідача із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 107 в якій зазначила, що залишила Узбекистан в 2016 році разом із сім'єю з релігійних причин, оскільки її батько в 2006 році був засуджений до 6 років ув'язнення через екстремістську діяльність. Після звільнення в 2013 році батько виїхав до Норвегії, а сім'ю позивача почали переслідувати органи служби безпеки. В обґрунтування необхідності отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захист зазначила, що не може повернутись до Узбекистану, оскільки належить до релігійної родини, яка дискримінується урядом на підтвердження чого посилається на інформацію з країни походження.

12.05.2017 Державною міграційною службою України прийнято рішення № 181-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на відсутність у позивача умов, передбачених п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Вважаючи рішення Державної міграційної служби України протиправним, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Надаючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції, доводам апеляційної скарги, виходячи з наявних у справі матеріалів, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Як встановлено судом першої інстанції, заявником до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною її вимушеного від'їзду до України.

Тому доводи апелянта щодо безпідставності відмови в наданні статусу біженця з мотивів недостатності документального підтвердження спростовуються нормами вищезгаданих міжнародних нормативних актів.

Суд зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або зазнати серйозної шкоди, пов'язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач легально та добровільно покинула Узбекистан та прибула разом із сім'єю 02.06.2016 літаком через аеропорт Бориспіль. Проте, лише 17 листопада 2016 року заявник звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 16.02.2018 по справі №815/2911/17.

Для спростування доводів відповідача, до суду першої та апеляційної інстанцій заявником також не надано жодних доказів на підтвердження своїх тверджень про те, що відносно неї в Узбекистані було відкрито кримінальне провадження.

На питання про те, як їй вдалось уникнути ув'язнення на території Узбекистану, зазначила, що вирішила питання за грошову винагороду у розмірі 1800 доларів та, в зв'язку з цим, наразі, проти неї не відкриті кримінальні провадження.

Окрім цього, як вбачається з матеріалів справи та з протоколу співбесіди від 25.11.2016, на питання що загрожуватиме позивачу у випадку повернення до Узбекистану зазначила, що можливо посадять до в'язниці, але це не точно. Також зазначила, що до виїзду з Узбекистану їй не давали спокійно жити, а після повернення буде ще гірше.

З приводу застосування до позивача насильства, пов'язаного з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами зазначила, що їй погрожували через релігію. Також зазначила, що хоче залишитись жити в Україні (а.с. 75-78)

Разом з тим, інформація, надана позивачем щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, ґрунтується виключно на його особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, для підтвердження або спростування доводів позивача щодо небезпеки, відповідачем було здійснено моніторинг відкритих інтернет джерел та знайдено наступну інформацію: "На сьогоднішній день в країні за офіційними даними зареєстровано 2225 релігійних організацій, 16 різних релігійних конфесій в тому числі: мусульманська, православна, католицька, лютеранська, баптистська, повного Євангелія, адвентистськата інші християнські церкви, а також релігійні спільноти бухврських та европейський евреїв, бахаї,кришнаїти, і буддисти, всього 179 неісламських релігійних організації і 2050ісламських організацій.

"Незважаючи на те, що 88 % населення Узбекистану сповідують іслам, Узбекистан не ісламська держава".

Переважною релігією в Узбекистані є іслам суннітського толку, який сповідують 93% населення країни, за винятком 1% мусульман-шиїтів, які проживають на території Бухари і Самарканда.

Разом з тим, з анкетних даних позивача та матеріалів співбесіди вбачається, що позивач, сповідує іслам (суніт).

Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, віросповідання позивача не може бути підставою для переслідування, оскільки є основною релігією її країни походження.

При цьому, Узбекистан не входить до переліку країн, де б відбувалися збройні конфлікти, свавільні арешти, катування або інші форми жорстокого поводження.

Отже, суб'єктом владних повноважень надана об'єктивна оцінка поясненням заявників, які є логічно непослідовними та не викликають довіри, і доводять до висновку, що дійсною причиною є економічна міграція та спроба легалізувати своє знаходження на території України через набуття статусу біженця.

Крім того, безпідставними є твердження апелянта про те, що права позивача на належний переклад були порушені, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, а саме з протоколу співбесіди, позивач була забезпечена перекладачем, який здійснював переклад з узбецької мови на російську, а потім з російської на українську (а.с.87).

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не надано доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності правомірних підстав для прийняття органами ДМС України рішення про відмову у наданні відповідного статусу.

Відповідно до вимог частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, який відповідачем в даному випадку виконаний.

Згідно із ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В

Допустити заміну Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-а, ) правонаступником - Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-а, ).

Апеляційну скаргу громадянки Узбекистану ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом громадянки Узбекистану ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддяА.Б. Парінов

СуддяВ.Ю. Ключкович

Повне судове рішення складено 18.04.2019.