Справа № 807/117/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/2441/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Глушка І.В.,

секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу громадянки Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Калинич Я.М.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Ужгороді о 10 год. 08 хв. 28 грудня 2018 року, повне судове рішення складено 02 січня 2019 року, у справі № 807/117/18 за адміністративним позовом громадянки Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

15.02.2018 громадянка Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Державної міграційної служби України, просила скасувати рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язати повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Суд першої інстанції враховував, що позивач прибула в Україну 02.06.2017, однак із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернулася тільки 29 червня 2017 року, після того як була затримана на ділянці відповідальності Мукачівського прикордонного загону на ділянці відділу прикордонної служби «В.Паладь» Мукачівського прикордонного загону, в районі 29 прикордонного знаку, під час спроби незаконного поза пунктом пропуску перетинання державний кордон з України в Угорщину, у складі групи осіб. Суд першої інстанції зазначив, що ситуація у країні походження позивача не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а надані представником позивача докази характеризують загальне положення в країні походження заявника та не містять конкретних відомостей про його утиски.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, громадянка Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2018 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що скаржник втекла з мусульманської країни у зв'язку з погіршенням становища християн. Скаржник вказує, що має побоювання загрози переслідування талібаном за релігійні переконання, як у минулому, так і у майбутньому, у разі повернення у Пакистан. Скаржник зазначає, що у рішенні суду першої інстанції відсутні доводи, які б спростовували можливість стати жертвою переслідувань в разі повернення позивача в Пакистан. Крім того, звертає увагу, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, задоволено позов чоловіка позивача, поданий з аналогічних підстав. Отже, вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято при неповному з'ясування обставин справи, а тому таке підлягає скасуванню.

Державна міграційна служба України подала відзив на апеляційну скаргу, який мотивовано тим, що позивачем надані суперечливі пояснення, не надано інформації про погрози щодо позивача особисто, надано неправдиві відомості щодо обставин прибуття в Україну, не надано аргументованих пояснень про причини, з яких позивач не може повернутись в країну своєї громадянської належності. Вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте з повним з'ясуванням обставин справи, без порушення норм матеріального та процесуального права.

Учасники справи в судове засіданні не з'явились, явку повноважних представників не забезпечили, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до статті 230 КАС України секретарем забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України не відповідає.

З матеріалів справи встановлено, що 29.06.2017 громадянка Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 звернулась до органу міграційної служби із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 11 в якій зазначила, що прибула в Україну через те, що в Пакистані вбивають християн.

З громадянкою Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 проведено співбесіду 13.07.2017 та 11.10.2017, в яких заявник пояснила, що є християнкою, національність - пенджабі, проживала в Карачі, три або чотири роки тому почались проблеми, таліби стріляють і вбивають християн, тому не можливо попасти в церкву, таліби лякають автоматами, перекривають дорогу до церкви та погрожують, в церкву не заходять. Вказала, що мала конфлікти з мусульманами на побутовому рівні, коли робила покупки. В державі небезпечно, тому змушена приїхати в Україну, де хоче залишитись, оскільки тут безпечно.

Згідно з Висновком працівника щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19.07.2019, за результатом аналізу суб'єктивних і об'єктивних елементів заяви зазначено, що можна дійти висновку, що невід'ємне право заявниці на життя, свободу і/чи безпеку може бути порушене, якщо заявниця повернеться до Пакистану. В даному випадку громадянку Пакистану можна віднести до осіб, яким загрожує серйозна особиста небезпека життю внаслідок нелюдського або такого, що принижує гідність поводження з боку пакистанських талібів.

19.10.2019 Головне Управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області підготувало висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №201UZ0011, відповідно до якого за результатами розгляду справи ОСОБА_1, громадянки Ісламської Республіки Пакистан, враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також статтею 1 Женевської Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу 1967 року, статтями 2, 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, доцільно відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

17.11.2017 Державною міграційною службою України прийнято рішення №424-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Пакистану ОСОБА_1 (а.с.76).

Вважаючи вказане рішення протиправним та необґрунтованим, громадянка Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 звернулась із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Згідно із статтею 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні встановлено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

Відповідно до пунктів 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до частини 5 статті 5 Закону №3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з статтею 2 Закону №3671-VI питання, пов'язані з біженцями та особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, регулюються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання особі статусу біженця повинна враховуватися наявність усіх підстав, однак немає значення, чи обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування склалися за однією з наведених ознак чи за декількома.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв'язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов'язок підтверджувати чи оцінувати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об'єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року щодо статусу біженця), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пунктів 195-197 вказаного Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

В більшості випадків особа, яка спасається від переслідувань, приїжджає в державу у скрутному становищі і дуже часто без особистих документів. Таким чином, хоч обов'язок надати докази покладено на заявника, завдання встановлення і аналізу відповідних фактів вирішується разом з уповноваженою посадовою особою, яка здійснює перевірку заяви. В деяких випадках саме уповноваженій особі доводиться використовувати засоби, які є в його віданні, для збору всіх необхідних доказів, які підтверджують подану заяву. Таким чином, вимогу надати докази не потрібно трактувати надто буквально, як перешкоду особі, яка подала заяву про надання статусу біженця.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Частиною 7 статті 7 Закону №3671-VI встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до положень частини 2 статті 13 Закону №3671-VI особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана, зокрема, подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява, надати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Відповідно до частини 11 статті 9 Закону №3671-VI після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частиною 3 статті 10 Закону №3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Відповідно до частини 5 статті 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, у спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції наявний обов'язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового захисту або встановити необґрунтованість поданої заяви та відсутність правових підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

«Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання», саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) отримуються як від особи, так з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Оцінка побоювань обов'язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи-заявника, яка є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивною ситуацією у країні.

При цьому інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації та відповідно до частини 3 статті 78 КАС України не потребує доказування.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 громадянка Пакистану, пенджабка за національністю, християнка за віросповіданням. До виїзду з Пакистану проживала в місті Лахор.

Під час співбесід позивач повідомила, що три або чотири роки тому почалися проблеми. Зокрема, вибухи в церквах, які вчиняли таліби. Таліби вбивають християн, тому християни не можуть вільно відвідувати храми. Озброєні люди з бородами і в одязі, який носять представники пакистанського талібану, перекривали дорогу і не пропускали йти на богослужіння християн в церкви. До самих церков таліби не заходять, але на підступах перешкоджали входу до храму. Позивач не розповідала про факт погроз щодо неї особисто. Також вказувала, що була свідком кількох бійок між мусульманами та християнами на вулиці. В районі, де проживала, більшість проживало мусульман, з сусідами жила мирно, без конфліктів. Коли робила покупки, то власник магазину казав, щоб покупки робили окремо.

Зі змісту відзиву на позовну заяву та відзиву на апеляційну скаргу вбачається, що причинами, за яких заява позивача про надання відповідного захисту в Україні не підлягає до задоволення, зазначено: позивач після прибуття в Україну за бажанням мала можливість звернутись із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак до органів міграційної служби за захистом в Україні не зверталась, надала суперечливі пояснення під час співбесіди, не розповіла про факт погроз щодо неї особисто, надала неправдиві відомості щодо обставин прибуття в Україну.

Аналізуючи вказані аргументи відповідача, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Свідчення особи, яка бажає отримати статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, і докази, що їх підтверджують відносно загрози переслідування, мають задовольняти тому, що є прийнятним вважати «можливим у розумних межах» або правдоподібним, тобто заявник не зобов'язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно-послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

При цьому, відповідно до пункту 43 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обов'язково ґрунтуватися на особистому досвіді заявника. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами та іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідченням того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

За загальною практикою ЄСПЛ, ситуація загального насильства також може прирівнюватися до тортур та нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. І при цьому заявник не повинен демонструвати особливі відзначні деталі інакші, ніж загальна ситуація насилля в країні походження.

Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.

Так, за інформацією з офіційного сайту Міністерства закордонних справ України у зв'язку з загостренням безпекової ситуації на території Ісламської Республіки Пакистан рекомендовано громадянам України утриматись від відвідання території Азад, Кашмір, провінції Пенджаб та Хайбер-Пахтунхва. Ісламська Республіка Пакистан є країною, де конституцією фактично є священна книга мусульман «Коран», а законодавство підпорядковується нормам шаріату. Норми поведінки в Пакистані відповідно визначаються місцевими сталими традиціями та традиціями Ісламу. Релігія завжди відігравала домінуючу роль у пакистанському суспільстві й усе ще визначає спосіб життя більшості населення. В Ісламській Республіці Пакистан заборонено будь-які публічні прояви приналежності до іншої релігії, продаж товарів з неісламською символікою, а також громадські богослужіння. В країні заборонені будь-які громадські об'єднання.

За даними, розміщеними на офіційному сайті Британської Телерадіомовної Корпорації «BBC» від 17 грудня 2017 внаслідок вибуху та стрілянини у церкві в Пакистані загинули принаймні п'ять людей. Напад відбувся у місті Кетта за 65 км від кордону з Афганістаном. Понад десять людей поранені. Один з чоловіків підірвав себе, коли зайшов до церкви, а іншого встигли зупинили під час стрілянини з поліцією. За словами міністра внутрішніх справ Сарфараза Бугті, якби двох нападників не зупинили, кількість жертв сягала б сотні.

На сайті Християнський оглядач (http://catholicnews.org.ua/u-pakistani-v-zvyazku-zi-skasuvannyam-viroku-aziyi-bibi-virosli-peresliduvannya-hristiyan) в статті від 23.11.2018 зазначено, що у зв'язку з недавнім скасуванням смертного вироку пакистанській християнці ОСОБА_2, християни почали зазнавати ще більших переслідувань з боку мусульман. Радикально налаштовані жителі перекривають вулиці, підпалюють автомобілі та створюють заворушення в містах. Вони вважають, що на Верховний Суд Пакистану чинився тиск з метою звільнити християнку і що скасування смертного вироку, винесеного в 2010 році, не має під собою підстави. Виконавчий директор Центру соціальної справедливості в Лахорі Пітер Джейкоб повідомив, що спостерігаються випадки, коли організатори заворушень задають питання про віросповідання громадянам, що сидять в автомашинах. Якщо людина відповідає, що він християнин, то його «витягують з автомобіля і б'ють». Він попередив, що «рани, які залишилися в пам'яті і душі» християн Пакистану не загояться до тих пір, поки не розсіється «атмосфера страху».

Християни Пакистану стикаються з різними проявами дискримінації: вони можуть знайти тільки низько кваліфіковану роботу і до них застосовуються обмеження, через які вони знаходяться на дні суспільства. Башир, призначена Папою Бенедиктом XVI радником Комісії з релігійних відносин з мусульманами, повідомила, що довіра між мусульманськими лідерами і християнами зруйнована через суперечки про богохульство.

Згідно з доповіддю Amnesty International 2017/18: Права людини в сучасному світі (https://www.refworld.org.ru/country,,,,PAK,,5adef3ae4,0.html) в Пакистані посилився наступ на свободу вираження поглядів. Закон 2016 року «Про попередження злочинів у електронній сфері» застосовувались для того, щоб залякувати, утискати та самовільно затримувати правозахисників за коментарі в інтернет. Насильницькі зникнення стаються практично повсякчас безкарно. Розправа з студентом, запідозреним в богохульстві, викликала рідкісний для таких випадків осуд з боку уряду. Багатолюдні демонстрації збирались в підтримку закону про богохульство, за яким людей арештовують за висловлювання думок в інтернеті. Невідомі нападали на журналістів. Меншини стикаються з дискримінацією в економічній і соціальній сферах.

Отже, існують загальновизнані офіційні документи та факти, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні громадянського проживання, в якій існує військовий конфлікт, та підтверджують неможливість безпечного повернення позивача у країну громадянської належності, оскільки у цій країні змінилася соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуації.

Незважаючи на те, що інформація про положення та загрозу для життя християн в Ісламській Республіці Пакистан була доступна та відома відповідачу, належну оцінку в аспекті матеріалів особової справи позивача такій надано не було. Проведений відповідачем аналіз інформації щодо країни походження позивача є неповним та необ'єктивним, а тому висновок відповідача про відмову у визнанні позивача особою, яка потребує додаткового захисту не відповідає дійсним обставинам справи, та є помилковим.

За таких обставин, покликання суду першої інстанції на те, що ситуація у країні походження позивача не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не відповідають фактичним обставинам справи.

При цьому, щодо покликання відповідача та суду першої інстанції на те, що зверненню позивача за захистом передувало затримання позивача на ділянці відповідальності Мукачівського прикордонного загону на ділянці відділу прикордонної служби «В.Паладь» Мукачівського прикордонного загону, в районі 29 прикордонного знаку, під час спроби незаконного поза пунктом пропуску перетинання державного кордону з України в Угорщину, у складі групи осіб, то з урахуванням задекларованого чинним процесуальним законом принципу верховенства права, приписів статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вказане не спростовує того факту, що позивач потребує захисту, змушений залишитися в Україні внаслідок загрози його життю і не може (не бажає) повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14 листопада 2017 року №424-17 не відповідає встановленому статтею 2 КАС України критерію обґрунтованості, а позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення ст.317 КАС України та прецендентної практики ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Щодо судових витрат, то у відповідності до положень статті 139 КАС України такі розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 230, 241, 242, 243, 308, 310, 317, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянки Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2018 року у справі №807/117/18 скасувати та ухвалити нове, яким позов громадянки Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України задовольнити.

Скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14 листопада 2017 року №424-17.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 29.06.2017 №11.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
І. В. Глушко
Повне судове рішення складено 17.04.2019