Справа № 160/3043/19
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 квітня 2019 року Справа № 160/3043/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Лозицької І.О.
за участі секретаря судового засідання Черніженко К.Е.
представника позивача ОСОБА_1
представника відповідача не зявився
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу, -
04.04.2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулось Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, позивач) з позовом до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі ГТУЮ у Дніпропетровській області, відповідач), в якому просить суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу від 22.12.2018 року ВП № 57748964, винесену державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що вважає протиправною постанову відповідача від 22.12.2018 року, ВП № 57748964, про накладення на позивача штрафу у розмірі 5100,00 грн. за невиконання без поважних причин боржником рішення суду. Адже, листом позивач повідомив відповідача про фактичне добровільне виконання ним рішення суду, а саме: про здійснення перерахунку пенсії та виплату перерахованої суми пенсії, а також про те, що виплата перерахованої суми пенсії за період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року буде виплачена в порядку, встановленому Постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 21.02.2018 року «Про перерахунок пенсії особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб».
Зважаючи на це, позивач вважає, що рішення суду щодо перерахунку пенсії ОСОБА_2 було виконане ним в порядку, встановленому судовим рішенням та в межах повноважень, покладених на органи Пенсійного фонду України. Відтак, оскаржувана постанова про накладення штрафу від 22.12.2018 року ВП № 57748964, на його думку, є протиправною та підлягає скасуванню.
Ухвалою суду 08.04.2019 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у судовому засіданні.
У судове засідання 16.04.2019 року зявився представник позивача, який підтримав заявлені ним позовні вимоги у повному обсязі, а обставини справи повідомив таким чином, як про це зазначено у позовній заяві.
Представник відповідача в судове засідання не прибув, 15.04.2019 року надіслав до суду клопотання про розгляд справи без його участі.
На вимогу ухвали суду, представником відповідача, 11.04.2019 року було направлено до суду відзив на адміністративний позов.
Так, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач пояснив, що 18.04.2018 року Дніпропетровський окружний адміністративний суд, справа № 804/1550/15, виніс рішення, яким задовольнив позов ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності щодо нездійснення перерахунку пенсії протиправною та зобовязання вчинити певні дії щодо перерахунку пенсії. Рішення суду від 18.04.2018 року набрало законної сили станом на 19.05.2018 року. У листопаді 2018 року, ОСОБА_2, звернувся до Відділу примусового виконання рішень з заявою про примусове виконання судового рішення на підставі виконавчого листа, виданого 30.10.2018 року. Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби від 22.11.2018 року ВП № 57748964, було відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого документа, а саме: вищевказаного рішення суду немайнового характеру, за яким боржник зобовязаний вчинити певні дії.
Також, як зазначив відповідач, керуючись положеннями ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», він перевірив виконання судового рішення боржником та встановив, що ГУ ПФУ в Дніпропетровській області не виконує судове рішення без поважних причин, оскільки у встановлений законом десятиденний строк від боржника не надходило повідомлень про повне чи часткове самостійне виконання рішення та не направлено повідомлень про наявність поважних причин невиконання рішення суду у встановлений строк. Хоча відповідно до ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», боржник зобовязаний, зокрема, невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення.
Враховуючи невиконання відповідачем рішення суду без поважних причин, 22.12.2018 року, державний виконавець виніс постанову про накладення на ГУ ПФУ в Дніпропетровській області штрафу у розмірі 5100,00 грн., яким зобовязав боржника виконати рішення протягом 10 робочих днів та попередив його про передбачену ст. 382 Кримінального кодексу України кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення.
При цьому, за поясненнями відповідача, посилання ГУ ПФУ в Дніпропетровській області на постанову Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року № 649, за якою позивачем визначений порядок виконання рішення суду, є безпідставними, бо рішення суду набрало законної сили станом на 19.05.2018 року, а зазначена постанова Кабінету Міністрів України, була прийнята 22.08.2018 року. Отже, її положення не можуть застосовуватися при виконанні рішення суду від 18.04.2018 року.
З огляду на викладене, відповідач, посилаючись на положення ст. 19, ст. 22, ст. 46, ст. 129-1 Конституції України, ст. 370 КАС України, ст. 1, ст. 5, ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», наголосив на тому, що судове рішення, яке набрало законної сили, має бути виконаним боржником. У звязку з цим, державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження наділений правом проводити перевірку виконання боржниками рішень, накладати стягнення у вигляді штрафу на юридичних та посадових осіб, а у випадках, передбачених законом, здійснювати інші повноваження, передбачені Законом.
Відповідно до вимог ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не зявилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Суд, на підставі ч. 9 ст. 205 КАС України, з урахуванням неявки представника відповідача та належного його повідомлення, перейшов до розгляду справи в письмовому провадженні.
Суд, дослідивши матеріали, справи, з урахуванням пояснень представника позивача, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступних висновків.
Вищезазначене рішення суду набрало законної сили, станом на 19.05.2018 року.
22.11.2018 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області на підставі заяви ОСОБА_2 (стягувача) при примусовому виконання виконавчого листа № 804/1550/18, виданого 30.10.2018 року, виніс постанову про відкриття виконавчого провадження, ВП № 57748964, в якій зазначив про необхідність виконання боржником (ГУ ПФУ в Дніпропетровській області) рішення суду протягом 10 робочих днів.
Копія постанови про відкриття виконавчого провадження була вручена позивачу під розписку 23.11.2018 року. Тому, крайній строк для виконання рішення суду з моменту отримання постанови про відкриття виконавчого провадження, припадав на 07.12.2018 року.
Також, як зазначив відповідач та це підтверджується матеріалами справи, на підставі ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець перевірив факт виконання рішення суду боржником. За результатами перевірки державним виконавцем встановлено, що рішення суду виконане не було, протягом строку, визначеного ч. 6 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», будь-яких повідомлень від боржника не надійшло, як і повідомлень про поважність причин своєчасного неповідомлення і невиконання рішення суду.
Крім того, з приводу посилань представника позивача на надані суду копії додаткових доказів, суд зазначає, що не бере їх до уваги, бо такі стосуються, по-перше, перерахунку пенсії ОСОБА_2 з 01.11.2018 року, а не з 01.01.2016 року, як судовим рішенням було зобовязано ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, по-друге, судове рішення, яке у встановлений строк мав виконати позивач, було прийняте судом 18.04.2018 року та набрало законної сили станом на 19.05.2018 року, по-третє, лист про виконання рішення суду був направлений позивачем не до 07.12.2018 року, як було визначено постановою державного виконавця, а 10.12.2018 року, тобто вже після строку для виконання судового рішення, встановленого законом.
Тому, постановою державного виконавця про накладення штрафу від 22.12.2018 року, ВП № 57748964, за невиконання без поважних причин боржником рішення суду було постановлено стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області штраф на користь держави у розмірі 5100,00 грн., та зобовязано ГУ ПФУ в Дніпропетровській області виконати рішення суду протягом десяти робочих днів, а також, попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення.
Проте, не погодившись зі вказаною вище постановою про накладення штрафу, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області звернулось до суду з адміністративним позовом.
Отже, спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу протиправності винесеної відповідачем постанови про накладення штрафу за невиконання без поважних причин позивачем рішення суду.
Суд, вирішуючи спірні правовідносини по суті, виходить з наступного.
У відповідності до статті 1 Закону України Про виконавче провадження (далі Закон України № 1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону України № 1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частиною 6 вказаної статті зазначено, що за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).
Отже, аналіз викладених вище правових норм показує, що правовою підставою для відкриття виконавчого провадження, зокрема, є виконавчий документ, виданий на підставі та на виконання рішення суду.
Частиною першою статті 18 Закону України № 1404-VIII передбачено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 18 Закону України № 1404-VIII, виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону (пункт 1 частини 3 статті 18 Закону України № 1404-VIII).
Відповідно до частини 1 та 2 статті 63 Закону України Про виконавче провадження, за рішеннями, за якими боржник зобовязаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
За приписами статті 75 Закону України Про виконавче провадження у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобовязує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі, виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин, виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
З аналізу норм чинного законодавства України вбачається, що державний виконавець за невиконання (повторне невиконання) рішення, має право винести постанову про накладення штрафу на боржника лише при умові невиконання ним рішення без поважних причин.
Згідно з частиною 4 статті 19 Закону України № 1404-VIII, сторони зобовязані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обовязкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
Судом встановлено, що станом на 07.12.2018 року вимоги виконавчого листа № 804/1550/18, виданого 30.10.2018 року, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровські області не виконані, що останнім в ході судового розгляду справи не спростовано.
Водночас за поясненнями відповідача, що не заперечуються позивачем, 07.03.2019 року ГУ ПФУ в Дніпропетровській області була вручена вимога державного виконавця від 06.03.2019 року № 02.1-33/3223 в порядку ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження». На її виконання боржник надав лист від 18.03.2019 року № 5805/08-01/26 та повідомив відповідача, що виконання судового рішення в частині виплати ОСОБА_2 нарахованої доплати до пенсії за період з 01.01.2016 року по 18.05.2018 року у розмірі 1340,00 грн. здійснюються в порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України № 649 від 22.08.2018 року.
Проте, суд зазначає, що посилання ГУ ПФУ в Дніпропетровській області на факт надіслання ним вищевказаного листа на адресу відповідача про порядок виконання рішення суду, що встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року № 649, не свідчать про поважність причин пропуску позивачем строку для виконання рішення суду або надіслання повідомлення про поважність причин його невиконання. Адже, на вимогу державного виконавця, відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження, станом на 07.12.2018 року, рішення суду від 18.04.2018 року, яке набрало законної сили станом на 19.05.2018 року, не було виконане боржником.
З приводу посилань відповідача на безпідставність застосування позивачем визначеного постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року № 649 порядку виконання рішення суду, суд зазначає, що на момент відкриття виконавчого провадження, тобто, станом на 22.11.2018 року, положення вказаної постанови Кабінету Міністрів України вже були чинними. Однак, у встановлений законом строк, позивач не виконав вимог рішення суду, що є беззаперечною підставою для застосовування державним виконавцем вимог ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 КАС України.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обовязковим до виконання.
Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі Федорченко та Лозенко проти України, відповідно до якої, суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом.
В адміністративному судочинстві діє принцип офіційності, який полягає в активній позиції суду щодо з'ясування всіх обставин у справі.
Суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребовує названі документи та матеріали, а якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів (частина 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
Також у справі «Soering vs UK» та у справі від 06 грудня 2018 року «Аграчева та інші проти України» Європейський суд визначив, що Конвенція як правовий акт, що забезпечує захист прав людини, передбачає, що її гарантії мають бути реальними та ефективними. Будь-яке тлумачення прав та свобод, що гарантуються, має відповідати загальним рисам Конвенції, мета якої забезпечення і розвиток ідеалів і цінностей демократичного суспільства. Таким чином, на державі лежить прямий обовязок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду.
Виконання будь-якого судового рішення є невідємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997р. вказав, що для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обовязкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
Крім того, слід наголосити, що невиконання рішення є втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Так, у справі «Півень проти України» Європейський суд констатував порушення ст. 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може бути виправдане недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання, та відсутністю у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади.
Крім того, у Рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України наголосив, що виконання всіма субєктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункт 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).
Поза сумнівом, вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.
З урахуванням встановлених обставин справи, суд прийшов до висновку про те, що позивачем не доведено наявності поважних причин невиконання судового рішення у встановлений законом строк. Тому, постанова Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 22.12.2018 року про накладення на Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області штрафу у розмірі 5100,00 грн., була прийнята відповідачем правомірно. Отже, у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.
Враховуючи викладене, позовні вимоги Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Таким чином, суд вважає за необхідне відмовити у задоволення адміністративного позову повністю.
З приводу розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Згідно зі ст. 139 КАС України, в разі відмови в задоволенні позову судові витрати не присуджуються на користь сторони за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень.
Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 72-77, 139, 241-246, 250, 251, 257-262, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Текст рішення у повному обсязі складений 16.04.2019 року.

Суддя І.О. Лозицька