Справа № 1840/3670/18
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2019-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 р.Справа № 1840/3670/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Тацій Л.В. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.12.2018 року, головуючий суддя І інстанції: М.М. Шаповал, м. Суми, повний текст складено 03.12.18 року по справі № 1840/3670/18

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області третя особа Садівниче товариство об'єднаний садівничий кооператив "Красносільський "

про визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області , третя особа - Садівниче товариство "Об'єднаний садівничий кооператив "Красносільський" , у якому просив: визнати протиправними відмови ГУ Держгеокадастру, викладені в листах від 07.06.2018 № С--6294-3029/21-18 та від 07.09.2018 № С-10006-4206/21-18, у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки загальною площею 0,059 га для садівництва, розташованої за межами населеного пункту на території Нижньосироватської сільської ради у Садівничому товаристві "Об'єднаний садівничий кооператив "Красносільський" по вул. Лугова, 73; зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву від 09.08.2018 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки загальною площею 0,059 га для садівництва, розташованої за межами населеного пункту на території Нижньосироватської сільської ради у Садівничому товаристві "Об'єднаний садівничий кооператив "Красносільський" по вул. Лугова, 73.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 03.12.2018р. , прийнятим в порядку скороченого провадженя, задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області, третя особа - Садівниче товариство "Об'єднаний садівничий кооператив "Красносільський", про визнання відмови протиправною та зобов'язання вчинити дії відмовлено.

ОСОБА_1, не погодившись з рішенням суду першої інстанції , подав апеляційну скаргу, вважає вказане рішення суду необґрунтованим, так як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи. Вказує , що відмова у надання дозволу на землевідведення з тих підстав, що позивач не є членом СТ "ОСК "Красносільський", суперечить вимогам ст. 118 ЗК України, якою визначений вичерпний перелік підстав для відмови у наданні погодження на землевідведення. Просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.12.2018, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги , вважає рішення суду першої інстанції правомірним та прийнятим з урахуванням всіх обставин справи.

Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги та обґрунтування апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін , дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції , що 10.05.2018 ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Сумській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,059 га для індивідуального садівництва за межами населеного пункту, яка розташована на території Нижньосироватської сільської ради в межах СТ "ОСК "Красносільський" .

Листом від 07.06.2018 № С--6294-3029/21-18 (а.с. 10) відповідач повідомив ОСОБА_1 про неможливість задоволення вказаної заяви у зв'язку з тим, що відповідно до інформаційної довідки, наданої Міськрайонним управлінням у м. Сумах та Сумському районі від 04.06.2018 № 898/415-18, земельна ділянка, що планується до відведення відноситься до земель сільськогосподарського призначення: шифр рядка 24 (колективне садівництво), номер графи 8 (сади), форма власності - державна. У комплекту документів, поданого позивачем, відсутнє погодження землевласника (землекористувача) на вилучення вказаної земельної ділянки. Крім того, позивач не долучив до заяви книжку садовода, яка підтверджує членство позивач у садівничому товаристві та підтверджуючі матеріали про прийняття в період з 1993 року по 2002 рік (включно) Нижньосироватською сільською радою рішення про передачу у власність земельної ділянки, що планується до відведення .

09.08.2018 позивач повторно звернувся до ГУ Держгеокадастру із заявою, у якій просив надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,059 га для індивідуального садівництва за межами населеного пункту на території Нижньосироватської сільської ради в межах СТ "ОСК "Красносільський" .

Листом від 07.09.2018 № Н-10007-4207/21-18 відповідач повідомив ОСОБА_1 про неможливість задоволення вказаної заяви в зв'язку з відсутністю погодження землевласника (землекористувача) на вилучення земельної ділянки, книжки садовода, яка підтверджує членство в кооперативі та підтверджуючих матеріалів щодо прийняття рішення в період з 1993 року по 2002 рік (включно) Нижньосироватською сільською радою про передачу у власність земельної ділянки, що планується до відведення.

Відмовляючи у задоволенні позову , суд першої інстанції виходив з того , що ОСОБА_2 не є членом СТ "ОСК "Красносільський", а також, що він відповідно до частини шостої ст. 118 ЗК України при зверненні до ГУ Держгеокадастру не надав згоди СТ "ОСК "Красносільський" на вилучення земельної ділянки для передачі йому у власність, суд вважає, що відсутні підстави для визнання протиправними відмов ГУ Держгеокадастру у Сумській області у наданні дозволу ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для садівництва на території Нижньосироватської сільської ради у Садівничому товаристві "ОСК "Красносільський" та зобов'язання ГУ Держгеокадастру повторно розглянути заяву про надання такого дозволу.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову , виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Приписи ч. 2 ст. 4 Земельного кодексу України визначають, що завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Згідно п. «а» ч. 2 ст. 22 Земельного кодексу України до земель сільськогосподарського призначення належать, зокрема, сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).

За правилами пункту «а» частини третьої статті 22 Земельного кодексу землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно ч. ч. 3-4 ст. 116 Земельного кодексу України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Отже, законодавцем гарантовано право безоплатної передачі земельної ділянки громадянину у власність, зокрема, у межах норм безоплатної приватизації, порядок проведення якої регламентовано положеннями ст. 118 Земельного кодексу України.

Так, згідно ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно п. 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру , затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року №15 (далі - Положення №15) Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Приписи пп. 31 п. 4 Положення №15 визначають, що Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи.

Згідно ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки: невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб'єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що у частині 7 ст. 118 Земельного кодексу України наведено два альтернативні варіанти правомірної поведінки органу, у разі звернення до нього особи з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою: а) надати дозвіл; б) надати мотивовану відмову у наданні дозволу.

Дозвіл або відмова у його наданні є змістом відповідного індивідуального правового акту. Водночас, у ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України не визначено, в якій саме правовій формі вирішується це питання. Зокрема, чи необхідно приймати відповідне рішення органу з цього питання чи достатньо відповіді у формі листа.

Із наведених вище норм Земельного Кодексу України вбачається, що підставою для відмови у наданні дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10 грудня 2013 року у справі № 21-358а13 та в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 545/808/17, від 21 серпня 2018 року у справі №820/2303/17.

Колегією суддів встановлено , що зі змісту відповідей на заяви позивача (а.с.10,11) вбачається, що підставами для відмови стало не подання ним документів, не передбачених вказаними вище положеннями Закону, а саме погодження землевласника, книжки садовода, яка підтверджує членство у садівничому кооперативі, підтверджуючих матеріалів щодо прийняття рішення у сільською радою про передачу у власність земельної ділянки, що планується до відведення.

Однак , колегія суддів звертає увагу на те , що Земельний кодекс України визначає вичерпний перелік підстав для відмови особі в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, при цьому зобов'язує орган державної влади або орган місцевого самоврядування у випадках ухвалення рішення про відмову в надані такого дозволу належним чином мотивувати причини цієї відмови.

Відповідач, відмовляючи позивачу в наданні дозволу, прийняв рішення без обґрунтування підстав такої відмови, передбачених ст.118 Земельного Кодексу України, оскільки вказані норми статті 118 Земельного кодексу України не містить такої підстави для відмови органом у наданні відповідного дозволу як то погодження землевласника, книжки садовода, яка підтверджує членство у садівничому кооперативі, підтверджуючих матеріалів щодо прийняття рішення у сільською радою про передачу у власність земельної ділянки, що планується до відведення тощо.

Так, колегія суддів звертає увагу на те , що згідно інформаційних довідок від 04.06.2018р. та 06.09.2018р , які містяться в матеріалах справи (а.с. 21 ,23) , прийнятих за результатами заяв позивача, повідомлено, крім іншого, :

- інформація щодо фактичного стану використання земельної ділянки в Управлінні відсутня;

- інформація про надання у власність чи користування земельної ділянки: так як бажана земельна ділянка знаходиться на території ОСК «Красносільський» для позитивного вирішення питання потрібно надати довідку від голови ОСК «Красносільський», що дана земельна ділянка не належить іншому громадянину згідно наявних в кооперативі списків;

- інформація щодо відповідності бажаного місця розташування земельної ділянки схемі землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальної одиниці відсутня в управлінні;

- викопіювання (Додаток А) з кадастрової карти, на якій зазначено бажане місце розташування земельної ділянки для індивідуального садівництва, посвідчено підписом і печаткою керівника Управління - додається.

При цьому , доказів того , що бажана земельна ділянка знаходиться саме на території ОСК «Красносільський» матеріали справи не містять.

Викопіювання з кадастрової карти, яке додано до інформаційної довідки не містить помітки про місце розташування земельної ділянки щодо якої звернувся ОСОБА_1

З приводу необхідності подання разом із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність погодження землекористувача необхідно відмітити, що вказана довідка містить посилання на те , що інформація щодо фактичного стану використання земельної ділянки в Управлінні відсутня , доказів того , що така земельна ділянка перебуває у користуванні іншої особи ні до суду першої інстанції ні до суду апеляційної інстанції не надає.

Тобто, відмовляючи у наданні позивачу дозволу відповідач не з'ясував вказані обставини стосовно земельної ділянки щодо якої звернувся ОСОБА_1

Матеріали справи свідчать , що 11.09.2018р. ОСОБА_1 звертався із заявою до голови правління товариства з проханням прийняти його у члени садівничого кооперативу (а.с.12), однак в її задоволенні було відмовлено з посиланням на те, що він не є власником земельної ділянки Садівничому товаристві "ОСК "Красносільський".

Тобто , подати такий документ як книжка садовода взагалі не можливо.

Відповідно до ч.2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Колегія суддів зазначає , що підстави для відмови у наданні дозволу відповідачем в листах від 07.06.2018 № С-6294-3029/21-18 та від 07.09.2018 № С-10006-4206/21-18 не вказані, жодним чином не вмотивовані , тому, такі рішення не можуть бути обґрунтованими та правомірними.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

В порушення вимог ч. 2 ст. 77 КАС України, відповідач обґрунтовує правомірність винесення оскаржуваної відмови тим , що фактичною підставою для відмови у наданні відповідних погоджень стала відсутність необхідних за умовою статті 118 Земельного кодексу України картографічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельних ділянок.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, обґрунтовує підстави для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у зв'язку відсутність необхідних за умовою статті 118 Земельного кодексу України погодження землекористувача, але доказів того , що така земельна ділянка перебуває у користуванні іншої особи ні до суду першої інстанції ні до суду апеляційної інстанції не надає.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в пункті 53 рішення по праві «Серявін та інші проти України», «…ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», « 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року)».

Визначення мотивів та обґрунтувань є обов'язком органу при винесенні рішення, будь-які наступні обґрунтування щодо наявності тієї чи іншої підстави для прийняття оскаржуваного рішення не може бути прийнято судом , оскільки відсутні докази , що саме з цієї підстави прийнято таке рішення.

Такі дії відповідача не узгоджується як з вимогами ст. 8 Конституції України в частині принципу правової визначеності як невід'ємної складової принципу верховенства права, так і з вимогами ч. 2 ст. 2 КАС України в частині дотримання законодавчо визначеного способу реалізації владних управлінських функцій.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог та визнання протиправними відмови ГУ Держгеокадастру, викладені в листах від 07.06.2018 № С-6294-3029/21-18 та від 07.09.2018 № С-10006-4206/21-18 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки загальною площею 0,059 га за заявою ОСОБА_1 , зобов'язання Головного управління Держгеокадастру у Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09.08.2018 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки загальною площею 0,059 га .

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Наведене не враховано судом першої інстанції , тому постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно положень ст. 317 КАС України з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.12.2018 року по справі № 1840/3670/18 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Визнати протиправними відмови ГУ Держгеокадастру, викладені в листах від 07.06.2018 № С-6294-3029/21-18 та від 07.09.2018 № С-10006-4206/21-18 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки загальною площею 0,059 га за заявою ОСОБА_1

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09.08.2018 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки загальною площею 0,059 га.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) Л.В. Тацій А.М. Григоров
Повний текст постанови складено 15.04.2019 року