Справа № 160/1940/19
Суддя: Коренев Андрій Олексійович
Дата ухвалення: 2019-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2019 року Справа № 160/1940/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Коренева А.О.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровської області, Державної фіскальної служби України про скасування вимоги та рішення, -
ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2, позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області (далі - ГУ ДФС у Дніпропетровській області), в якому просила скасувати вимогу ГУ ДФС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-117343-17 від 13.11.2018 року та скасувати рішення Державної фіскальної служби України №6472/6/99-99-11-05-02-85 від 08.02.2019 року.
Позовні вимоги мотивовані тим, що з 04.11.2015 ОСОБА_3 була зареєстрована як фізична особа-підприємець та перебувала на єдиній системі оподаткування ІІ групи. 18.02.2019 року вона припинила свою діяльність як фізична особа - підприємець. Крім цього, з 20.06.2018 року вона здійснює незалежну професійну діяльність як адвокат. 03.01.2019 на її адресу від контролюючого органу надійшла вимога №Ф-117343-17 від 13.11.2018 року про сплату боргу (недоїмки), якою зобов'язано сплатити заборгованість по сплаті єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 1983,08 грн. Не погодившись з винесеною вимогою, ОСОБА_2 скористалась правом адміністративного оскарження та подала скаргу. За результатами розгляду якої Рішенням Державної фіскальної служби України від 08.02.2019 року №6472/6/99-99-11-05-02-85 скаргу залишено без задоволення. ОСОБА_2 не погодилась з винесеною вимогою №Ф-117343-17 від 13.11.2018 року про сплату боргу (недоїмки), оскільки вважає, що такі дії контролюючого органу призводять до подвійного оподаткування її діяльності та з рішенням Державної фіскальної служби України від 08.02.2019 року №6472/6/99-99-11-05-02-85, вважає їх такими що прийняті з порушенням норма законодавства та такими, що підлягають скасуванню, що і стало підставою для звернення з позовом до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.03.2019 відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Відповідач-1 подав відзив на позовну заяву - 29.03.2019 року, відповідно до якого, щодо заявлених позовних вимог заперечив. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що ОСОБА_2 у 2018 перебувала на обліку як фізична особа - підприємець (з 04.11.2015року) та як особа, що здійснює незалежну професійну діяльність (з 20.06.2018року). Таким чином, за висновком відповідача-1, фізична особа, яка здійснює підприємницьку діяльність та одночасно провадять незалежну професійну діяльність, веде окремий облік оподаткування доходів/витрат, отриманих/понесених від провадження незалежної професійної діяльності і підприємницької діяльності, та здійснює окремо розрахунки з бюджетом. Відповідно до облікових даних інформаційної системи органу доходів і зборів, загальна сума заборгованості станом на 31.10.2018 року становить 1983,08грн. Також, зазначив, що ОСОБА_2 самостійно подано податкові декларації за звітній 2018 рік як самозайнятої особи та фізичної особи - підприємця, при цьому єдиний соціальний внесок сплачено лише як за фізичну особу - підприємця. Так як встановлення ознаки «Адвокат» було здійснено 20.06.2018 року, то вже 19.07.2018 року контролюючим органом було здійснено нарахування єдиного внеску як самозайнятій особі, а також в подальшому - щоквартально. Просив відмовити у задоволенні позову.
Відповідач-2 подав відзив на позовну заяву - 29.03.2019 року, відповідно до якого, щодо заявлених позовних вимог заперечив. В обґрунтування своєї правової позиції зазначив, що згідно даних реєстру ОСОБА_2 у 2018 перебувала на обліку як фізична особа - підприємець (з 04.11.2015 року) та як особа, що здійснює незалежну професійну діяльність (з 20.06.2018року). Таким чином, за висновком відповідача-2, фізична особа, яка здійснює підприємницьку діяльність та одночасно провадять незалежну професійну діяльність, веде окремий облік оподаткування доходів/витрат, отриманих/понесених від провадження незалежної професійної діяльності і підприємницької діяльності, та здійснює окремо розрахунки з бюджетом. Відповідно до облікових даних інформаційної системи органу доходів і зборів, загальна сума заборгованості станом на 31.10.2018року становить 1983,08грн. Також, зазначив, що ОСОБА_2 самостійно подано податкові декларації за звітній 2018 рік, як самозайнятої особи та фізичної особи - підприємця, при цьому єдиний соціальний внесок сплачено лише як за фізичну особу - підприємця. Так як встановлення ознаки «Адвокат» було здійснено 20.06.2018року, то вже 19.07.2018року контролюючим органом було здійснено нарахування єдиного внеску, як самозайнятій особі, а також в подальшому - щоквартально. Просив відмовити у задоволенні позову.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
04.11.2015 року ОСОБА_2 зареєстрована державним реєстратором як фізична особа-підприємець, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних і фізичних осіб-підприємців.
Відповідно до реєстраційних та облікових даних, ОСОБА_2 здійснює діяльність, як фізична особа-підприємець на спрощеній системі оподаткування (КВЕД 69.10 - діяльність у сфері права) та як особа, яка провадять незалежну професійну діяльність (з 20.06.2018р. -адвокат).
Згідно відомостей, які містяться в інтегрованій картці платника по єдиному внеску (71040000) за позивачем рахується борг у сумі 1983,08 грн., як за особу, яка обрала спрощену систему оподаткування та особу, яка проводять незалежну професійну діяльність.
13.11.2018 року ГУ ДФС у Дніпропетровській області винесено відносно ОСОБА_2 вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-117343-17 у сумі 1983,08 грн.
На вирішення суду порушені питання правомірності винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішення Державної фіскальної служби України за результатами розгляду скарги.
Вирішуючи даний спір по суті, суд виходить з таких мотивів та норм права.
Згідно пункту 2 частини 1 ст. 1 загальнообов'язкове (далі - Закон №2464) єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування;
Платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та особи, які провадять незалежну професійну діяльність а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності (п.4, п.5 ч.1 ст. 4 Закону України № 2464).
Самозайнята особа - згідно визначення наведеного у підпункті 14.1.226 пункті 14.1 статті 14 Податкового кодексу України це платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Водночас, згідно пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Положеннями пунктів 178.1, 178.2 статті 178 ПК України визначено, що особи, які мають намір здійснювати незалежну професійну діяльність, зобов'язані стати на облік у контролюючих органах за місцем свого постійного проживання як самозайняті особи та отримати довідку про взяття на облік згідно із статтею 65 цього Кодексу. Доходи громадян, отримані протягом календарного року від провадження незалежної професійної діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.
Взяття на облік фізичних осіб - підприємців у контролюючих органах здійснюється за податковою адресою на підставі відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, наданих державним реєстратором згідно із Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" (п.п. 65.1 ст. 65 ПКУ).
Згідно пункту 65.2 статті 65 Податкового кодексу України, облік самозайнятих осіб здійснюється шляхом внесення до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків записів про державну реєстрацію або припинення підприємницької діяльності, незалежної професійної діяльності, перереєстрацію, постановку на облік, зняття з обліку, внесення змін стосовно самозайнятої особи, а також вчинення інших дій, які передбачені Порядком обліку платників податків, зборів.
Водночас, відповідно до підпункту 65.4.4 пункту 65.4 статті 65 Податкового кодексу України , контролюючий орган відмовляє в розгляді документів, поданих для взяття на облік особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність, у разі коли фізична особа вже взята на облік як самозайнята особа.
З огляду на викладене, суд зазначає, що позивачка зареєстрована як фізична особа-підприємець згідно Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», а отже до неї не можуть застосовуватись приписи ч.3 ст.5 Закону України № 2464.
Зазначені висновки суду кореспондуються з положеннями п.2 ч.1 ст.7 Закону України № 2464, відповідно до яких єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
Таким чином, позивачка, перебуваючи на податковому обліку, як фізична особа-підприємець на спрощеній системі оподаткування, повинна перебувати на податковому обліку як фізична особа-підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності, вести єдиний податковий облік та сплату податків саме як фізична особа-підприємець 2 групи єдиного податку із зареєстрованими видами діяльності.
З огляду на викладене, суд погоджується з доводами позивача, що податковим законодавством виключена можливість подвійного взяття на облік особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність, у разі коли фізична особа вже взята на облік як самозайнята особа.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Водночас, відповідачем-1 не було надано належних доказів на підтвердження своєї правової позиції, а відтак, суд дійшов висновку, що ГУ ДСФ у Дніпропетровській області, приймаючи оскаржувану вимогу, діяло не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені законодавством України.
Відтак, суд вважає винесену вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-117343-17 у сумі 1983,08 грн протиправною та такою, що підлягає скасуванню.
Стосовно вимоги позивача про скасування рішення Державної фіскальної служби України №6472/6/99-99-11-05-02-85 від 08.02.2019 року про результати розгляду скарги суд вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України - завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.
Згідно з визначенням, наведеним у статті 4 КАС України, позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.
За змістом статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Отже, з наведених процесуальних норм видно, що судовому захисту підлягає лише порушене право. Так, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. В контексті наведених приписів КАС має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.
При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку. Відповідно, дії суб'єкта владних повноважень повинні бути такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі дії вчинені владним суб'єктом поза межами визначеної законом компетенції, а по-друге, оспорювані дії є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб'єктивні права та обов'язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов'язку.
Рішення Державної фіскальної служби України №6472/6/99-99-11-05-02-85 від 08.02.2019 року про результати розгляду скарги такого обов'язку на ОСОБА_2 не покладає, а отже, позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині не відповідають матеріально-правовому способу захисту порушеного права, оскільки нею не доведено та не подано будь-яких доказів існування порушення або оспорювання її прав на момент звернення до адміністративного суду з цією позовною вимогою.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок доказування в спорі покладається на відповідачів, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв'язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Таким чином, з Головного управління ДФС у Дніпропетровській області слід стягнути судовий збір на корить ОСОБА_2 в сумі 768,14 грн.

Керуючись ст. 77, 139, 241-247, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, Державної фіскальної служби України про скасування вимоги та рішення - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-117343-17 від 13.11.2018 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (, вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 (РНОКПП-НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 768,14 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.О. Коренев