Справа № 806/1952/18
Суддя: Мельник-Томенко Ж. М.
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 806/1952/18

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лавренчук О.В.

Суддя-доповідач - Мельник-Томенко Ж. М.

16 квітня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Мельник-Томенко Ж. М.

суддів: Ватаманюка Р.В. Боровицького О. А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_2 та Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 січня 2019 року (головуючий суддя Лавренчук О.В.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області у якому просив визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо непроведення індексації його пенсії з 1 серпня 2009 року відповідно до статті 64 Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на підставі статті 64 Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» провести індексацію пенсії за період з 1 серпня 2009 року по 28 лютого 2018 року, стягнути на його користь індексацію у сумі - 55001,61 грн., шляхом її перерахування на рахунок в публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України».

Підставою звернення позивача до суду з даним позовом слугувала відмова пенсійного органу у проведенні перерахунку та виплати його пенсії за період із 01.01.2016 року та визнання його права на отримання проіндексованої пенсії лише за період із 01.03.2015 року по 31.12.2015 року у розмірі 1793,60 грн.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 11 січня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо непроведения індексації пенсії ОСОБА_2 із 24 серпня 2017 року по 28 лютого 2018 року відповідно до статті 64 Закону України від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на підставі статті 64 Закону України від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" провести індексацію пенсії ОСОБА_2 за період із 24.08.2017 року по 28.02.2018 року та виплатити суму індексації.

В решті позовних вимог відмовлено.

Також рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 11.01.2019 року стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_2 документально підтверджені судові витрати у сумі 704,80 грн.

Учасники справи, не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, оскаржили його в апеляційному порядку.

Зокрема, позивач, зазначаючи про порушення судом норм матеріального та процесуального права, заперечує висновки суду щодо суми фактично отриманої ним пенсії з 01.01.2016 року, яка становить 4428,65 грн., та непогоджується з відмовою у зобов'язанні відповідача виплатити на його користь індексацію пенсії в сумі 13004,81 грн. Також, на переконання позивача, суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні його вимоги про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Відповідач, заперечуючи висновки суду першої інстанції в частині задоволених вимог, зазначає про суперечливість вимог позивача, як таких, що не підтвердженні жодними належними та допустимими доказами.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив доцільність задоволення вимог відповідача, як таких, що не стосуються предмету розгляду даної справи.

Відповідач у поданому до суду відзиві просив залишити без задоволення апеляційну скаргу позивача, посилаючись при цьому на обставини, факти і доводи, що були попередньо наведенні в апеляційній скарзі.

До початку розгляду справи від позивача надійшло клопотання про розгляд даної справи без його участі.

Відповідач явку уповноважених представників в судове засідання не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Враховуючи викладене, колегією суддів ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що останні задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_2 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Постановою Брусилівського районного суду Житомирської області від 07.11.2017 року у справі №275/731/17, яка скасована в частині постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 05.02.2018 року, зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_2 відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей" №900-VIII від 23 грудня 2015 року, ст.63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" №988 від 11 листопада 2015 року, починаючи з 01 січня 2016 року, на підставі довідки голови ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області від 27 червня 2017 року № 85/598.

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Головного управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою у якій просить здійснити перерахунок та виплату проіндексованої з урахуванням рівня інфляції пенсії, починаючи з 01.08.2009 року (а.с. 19).

Листом №Н-1461 від 27.03.2018 року Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повідомило ОСОБА_2 про те, що на підставі заяви від 23.02.2018 року проведено індексацію пенсії. Зазначено, що на виконання вимог Постанови КМУ від 21.02.2018 року №103 та на підставі довідки виданої ліквідаційною комісією УМВС в Житомирській області, з 01.01.2016 року проведено перерахунок пенсії. Вказано, що пенсія з 01.01.2016 року індексації не підлягає. (а.с. 21 ).

Не погоджуючись з вказаними висновками пенсійного органу, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність зупинення відповідачем нараховування індексації пенсії позивача на рівні 2015 року, оскільки такі дії суперечить положенням ст.2 та ст. 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та п.1-1 та п.4 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення" №1078 від 17.07.2003 року.

Відмовляючи в задоволенні інших позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що здійснення розрахунку індексації пенсії позивача та перевірка правильності наданого ним розрахунку, відноситься виключно до дискреційних повноважень пенсійного органу, а для зобов'язання суб'єкта владних повноважень подавати звіт про виконання даного судового рішення відсутні докази, які б свідчили про те, що він може ухилятися від його виконання.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та надаючи правову оцінку правовідносинам сторін, зазначає наступне.

Стосовно наявності у позивача права на проведення індексації його доходів, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії, стипендії, оплата праці (грошове забезпечення), оплата праці (грошове забезпечення).

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Підстави для проведення індексації визначені статтею 4 Закону України №1282-ХІІ, відповідно до якої індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У відповідності до ст. 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст.19 цього Закону, є обов'язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Кабінетом Міністрів України затверджено постанову "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення" від 17 липня 2003 року № 1078 (далі - Порядок), згідно з п.4 якого індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру.

Положеннями п. 6 Порядку № 1078, визначено, що виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме:

1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів;

2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету;

3) об'єднання громадян підвищують розміри оплати праці за рахунок власних коштів;

4) індексація допомоги по безробіттю, що надається відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, проводиться за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття;

5) індексація стипендій особам, які навчаються, проводиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються;

6) індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, проводиться за рахунок коштів платника аліментів;

7) індексація сум відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також сум, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей, проводиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються.

У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговості його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано відповідачем ОСОБА_2 перебував на обліку в податкових органах, як платник податків із 26.05.2011 року, основний вид діяльності: адвокатська діяльність, а 08.08.2017 року здійснено запис про припинення діяльності (а.с.114-119), що свідчить про набуття останнім статусу непрацюючої особи.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №Н-1461 від 27.03.2018 року засвідчено, що основний розмір пенсії позивача, обчислений із 01.01.2016 року становить 4428,65 грн. і подальша його індексація не проводилась.

При цьому, прожитковий мінімум для непрацездатних осіб змінювався і відповідно до Закону України "Про державний бюджет України на 2016 рік" з 01.01.2016 року прожитковий мінімум для непрацездатних осіб становив 1074 грн., з 01.05.2016 - 1130 грн., з 01.12.2016 - 1247 грн.

Таким чином, суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про протиправність зупинення відповідачем нараховування індексації пенсії позивача на рівні 2015 року, оскільки такі дії суперечить положенням ст.2 та ст. 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та п.1-1 та п.4 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення" №1078 від 17.07.2003 року.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги відповідача, останній заперечуючи підставність перерахунку та виплати позивачу індексації пенсії за період з 24.08.2017 року по 28.02.2018 року, зазначає відсутністю відповідного фінансування вказаних витрат, оскільки бюджетом Пенсійного фонду України, який щорічно затверджується Кабінетом Міністрів України, починаючи з 2015 року не передбачено видатки на індексацію пенсії.

Колегія суддів надаючи оцінку вказаному виходить з наступного.

Згідно з частинами першою та другою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Право на виплати зі сфери соціального забезпечення було включено до змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції вперше у рішенні від 16 грудня 1974 року у справі «Міллер проти Австрії», де Суд встановив принцип, згідно з яким обов'язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду була підтверджена і в рішенні «Гайгузус проти Австрії» від 16 вересня 1996 року, якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, у свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.

Відповідно до правової позиції Європейського суду у справі «Кечко проти України» (рішення від 08 листопада 2005 року) в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Така правова позиція підтримана Конституційним Судом України у рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004, від 09.07.2007 № 6-рп/2007, в яких зазначено про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.

Крім того, Конституційний Суд України розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист певних категорій громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечують суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управлінні державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань, тощо (Рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року №8-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016).

У рішенні від 6 липня 1999 року №8-рп/99 у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положень статті 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби і ветеранів органів внутрішніх справ та їх соціальний захист» Конституційний Суд України прямо зазначив, що служба в органах внутрішніх справ має ряд специфічних властивостей (служба в правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей), що повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексом заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби в органах внутрішніх справ, так і після звільнення у запас або відставку.

Вищезазначене свідчить про те, що відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для відмови у перерахунку та виплаті гарантованих сум, а відтак посилання відповідача на відсутність виділених з Державного бюджету коштів як на причину невиконання покладеного на нього обов'язку по проведенню перерахунку та виплати пенсії є необґрунтованими.

Стосовно інших доводів відповідача, то судова колегія їх до уваги не приймає, оскільки аналогічні доводи вже були розглянуті судом першої інстанції, та за відсутності належної доказової бази в їх підтвердження відхилені.

В даному випадку, пенсійний орган, заперечуючи як доводи позовної заяви, так і висновки суду першої інстанції, жодних доказів в підтвердження власної позиції не надає.

Слід відмітити, що ухвалюючи оскаржуване в межах даної справи рішення, суд першої інстанції неодноразово звертав увагу, що відповідачем належних доказів в підтвердження власної позиції надано не було. Вказане стосується також і доказів витребовуваних судом першої інстанції для надання об'єктивної оцінки даним правовідносинам.

Стосовно апеляційної скарги позивача, то наведенні в ній доводи також судом апеляційної скарги відхиляються, як такі, що грунтуються виключно на самостійно здійснених розрахунках позивача та припущеннях про можливе допущення відповідачем ухилення від виконання рішення суду.

Разом з тим, судова колегія в розрізі вимог та доводів апеляційної скарги позивача, вважає за необхідне зауважити про обгрунтованість і вірність позиції суду першої інстанції в питанні здійснення розрахунку індексації пенсії позивача та перевірки наданих позивачем розрахунків індексації його пенсії, оскільки це відноситься до дискреційних повноважень пенсійного органу.

Стосовно суми отримуваної позивачем пенсії з 01.01.2016 року в розмірі 4428,65 грн., що заперечується позивачем, то вказана обставина встановлена із листа ГУ ПФУ в Житомирській області від 27.03.2018 року № Н-1461 та не була спростована в ході розгляду справи як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції.

Твердження позивача про вплив вказаного факту в подальшому на визначення базового місяця проведення індексації, що в сукупністю з ймовірними позитивними результатами розгляду касаційним судом вимог, які стосуються періоду з 01.08.2009 року по 23.08.2017 року, матиме значення для визначення суми індексації, судовою колегією оцінюються критично, оскільки останні на даній стадії розгляду справи є виключно припущеннями позивача. Вирішення даного питання відноситься до дискреційних повноважень відповідача, яке буде ним вирішено в процесі здійснення розрахунку індексації пенсії.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог в частині ненарахування та невиплати індексації пенсії.

Доводи розглянутих апеляційних скарг не спростовують рішення суду першої інстанції а ні в частині задоволених вимог, а ні в частині вимог залишених без задоволення.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційні скарги належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги ОСОБА_2 та Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 січня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 16 квітня 2019 року.

Головуючий Мельник-Томенко Ж. М.

Судді Ватаманюк Р.В. Боровицький О. А.