Справа № 1.380.2019.000841
Суддя: Костецький Назар Володимирович
Дата ухвалення: 2019-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№1.380.2019.000841
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого-судді Костецького Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до державної установи «Сокальська виправна колонія (№47)» Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и в:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до державної установи «Сокальська виправна колонія (№47)» Міністерства юстиції України, у якій позивач просить суд:

- визнати протиправним дії державної установи «Сокальська виправна колонія (№ 47)» щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплати позивачу компенсації за неотримане речове майно;

- зобов'язати відповідача виплатити належну ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно в сумі 9 321, 80 грн;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період, починаючи з 27.08.2018 року на момент вирішення справи по суті.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 01.01.1997 року позивач проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України на посадах середнього та старшого начальницького складу. 23.08.2018 року позивача було звільнено з органів кримінально-виконавчої системи за пп. 4 п. 1 ст. 77 у звязку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів з 27.08.2018 року. Під час звільнення зі служби відповідачем в супереч пункту 23, 27 Постанови Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 №578 «Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби» не було здійснено повного розрахунку при звільненні, а саме не виплачено позивачу компенсацію за неотримане речове майно в сумі 9 321, 80 грн згідно довідки №58 від 23.08.2018 року про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна. На своє звернення з проханням повідомити про причини непроведення повного розрахунку при звільненні в частині виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, 21.01.2019 позивач отримав відповідь відповідача, що на момент звільнення позивача коштів для виплат компенсації в установі не було. На підставі ст. 116, 117 КЗпП України, просить позов задовольнити повністю, виплатити належну йому компенсацію за неотримане речове майно та стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період, починаючи з 27.08.2018 року до вирішення справи по суті.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 15.03.2019 відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та запропоновано відповідачу у п'ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали подати відзив на позовну заяву.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву від 01.04.2019 (вх.№ 10826), у якому зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 року №578 «Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України» позивачу було нараховано компенсацію за неотримане речове майно в сумі 9 321, 80 грн, однак у звязку з відсутністю фінансування для виплати компенсації за неотримане речове майно дана сума не була виплачена позивачу. Відповідно до ч. 2 п. 22 вказаної постанови №578 грошова компенсація виплачується лише за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі. Крім того, відповідач зазначає, що компенсація за неотримане речове майно не входить до грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу, а право на її отримання виникає у разі звільнення зі служби, тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні. З урахуванням наведеного, просив відмовити ОСОБА_1 у стягненні з державної установи «Сокальська виправна колонія (№ 47)» середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.08.2018 року на момент вирішення справи по суті про визнання протиправними дій, зобовязання вчинити дії та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Щодо вимоги позивача про виплату компенсації за неотримане речове майно в сумі 9 321, 80 грн - вирішити на розсуд суду.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1, починаючи з 01.01.1997 року проходив службу в органах Державної кримінально - виконавчої служби України.

Наказом начальника державної установи «Сокальська виправна колонія (№47)» Міністерства юстиції України «По особовому складу» №49/ОС-18 від 23.08.2018, позивача у відповідності до Закону України «Про Національну поліцію» звільнено за ст. 77 п. 4 ч. 1 (у звязку з скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) 27.08.2018 звільнено зі служби.

Відповідно до довідки начальника державної установи «Сокальська виправна колонія (№47)» Міністерства юстиції України №58 від 23.08.2018 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, загальна сума до виплати ОСОБА_1 становить 9 321, 80 грн.

21.01.2019 року начальником державної установи «Сокальська виправна колонія (№47)» Міністерства юстиції України позивачу направлено лист за №10/47-4/14-18/л-14, згідно якого фінансування державної установи «Сокальська виправна колонія (№47)» здійснюється виключно з державного бюджету. На момент звернення позивача коштів, для виплати компенсації в установі не було. Щомісячно установою подається інформація до Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України про заборгованість за неотримане речове майно із звільненими особами рядового і начальницького складу під час проведення скорочення та інших організаційних заходів. Також установою неодноразово направлялися листи прохання щодо виділення коштів для погашення компенсації за неотримане речове майно. У зв'язку із зверненням позивача, установою повторно було направлено лист прохання (№ 10/47-4/9 від 09.01.2019 року) про виділення коштів по КЕКВ 2 для погашення даної заборгованості.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між учасниками справи, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст.23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України (далі Закон України №2713-IV).

Частиною 2 статті 23 Закону України №2713-IV визначено, що умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.

Відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України №2713-IV на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби мають право на носіння форменого одягу із знаками розрізнення, зразки якого розробляються відповідно до законодавства (ч. 5. ст. 21 цього Закону).

Механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами визначає Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2013 року №578.

Відповідно до п.1 Порядку - цей Порядок визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами.

Згідно з п.2. Порядку речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань.

Відповідно до п.3. Порядку речове майно за цільовим призначенням є речовим майном поточного забезпечення, а за використанням поділяється на майно особистого користування та інвентарне майно.

Згідно з п.9. Порядку забезпечення речовим майном осіб із числа персоналу здійснюється в органах і установах, де вони проходять службу або працюють. Поставлення на речове забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби (далі - особи рядового і начальницького складу) в органі чи установі здійснюється на підставі наказу керівника органу чи установи про призначення на посаду та атестата на предмети речового майна (далі - речовий атестат) за формою згідно з додатком 1, а у разі присвоєння особі первинного спеціального звання або призначення на посаду спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами, - на підставі відповідного наказу керівника органу чи установи.

Відповідно до п.27 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.

Згідно з п. 60 Порядку для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки.

Згідно довідки № 58 від 23.08.2018 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, загальна сума до виплати майору внутрішньої служби ОСОБА_1 становить 9 321, 80 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач має право на грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна.

При цьому відповідачем не надано суду доказів виплати позивачу грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна станом на день розгляду справи в суді.

Водночас, листом №10/47-4/14-18/л-14 від 21.01.2019 відповідач повідомив позивача, що на момент звернення позивача про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, коштів для виплати компенсації в установі не було. У зв'язку із зверненням позивача, установою повторно було направлено лист прохання (№ 10/47-4/9 від 09.01.2019 року) про виділення коштів по КЕКВ 2 для погашення даної заборгованості. На відсутність фінансування відповідач послався і у відзиві на позов.

Проте суд вважає необґрунтованим вищевказане посилання відповідача, оскільки у відповідності до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (пункт 23 Рішення).

Так, реалізація особою права, яке пов'язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв'язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Крім того, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 № 5- рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначеному рішенні Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання протиправним дії державної установи «Сокальська виправна колонія (№ 47)» щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплати позивачу компенсації за неотримане речове майно та зобов'язання відповідача виплатити належну ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно в сумі 9 321, 80 грн та задоволення позовних вимог у цій частині.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період, починаючи з 27.08.2018 року на момент вирішення справи по суті, суд зазначає наступне.

Згідно ст. ст. 116, 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначений строк підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Проте, у відповідності до статті 2 Закону України від 19.10.2000 №2050-ІІІ «Про компенсацію громадян втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі-компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру; пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

У даному випадку, грошова компенсація за неотримане речове майно має разовий характер, у зв'язку із неотриманням позивачем речового майна, отже не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення. Зазначене свідчить про те, що виплата даної компенсації не може здійснюватися в порядку передбаченому ст. ст. 116, 117 КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що підстави для виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на підставі статей 116, 117 КЗпП України, відсутні, а у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період, з 27.08.2018 року до вирішення справи по суті слід відмовити.

Згідно з ч.1 ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням з'ясованих обставин, досліджених матеріалів справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково (2/3), то суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань державної установи «Сокальська виправна колонія (№47)» Міністерства юстиції України на користь позивача судовий збір в сумі 512, 27 грн. (768, 40 грн. / 3 Х 2 = 512, 27 грн.).

Керуючись ст. ст. 9, 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії державної установи «Сокальська виправна колонія (№47)» Міністерства юстиції України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у сумі 9 321 (дев'ять тисяч триста двадцять одна) грн. 80 коп. у день звільнення 27.08.2018.

Стягнути з державної установи «Сокальська виправна колонія (№47)» Міністерства юстиції України (смт.Жвирка, Сокальський район, Львівська область, 80040, ) на користь ОСОБА_1 (вул. В.Стуса, 8, с. Поториця, Сокальський район, Львівська область, 80038, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у сумі 9 321 (дев'ять тисяч триста двадцять одна) грн. 80 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань державної установи «Сокальська виправна колонія (№47)» Міністерства юстиції України (смт.Жвирка, Сокальський район, Львівська область, 80040, ) на користь ОСОБА_1 (вул. В.Стуса, 8, с. Поториця, Сокальський район, Львівська область, 80038, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір у сумі 512 (п'ятсот дванадцять) грн 27 коп.

У задоволенні позовної вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період, починаючи з 27.08.2018 року на момент вирішення справи по суті - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Костецький Н.В.