Справа № 826/9106/18
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/9106/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Мельничука В.П.

За участю секретаря: Івченка М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2018 року, суддя Смолій І.В., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про стягнення заборгованості, визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити дії,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної фіскальної служби України, в якому просив:

- стягнути з Державної фіскальної служби України (Ідентифікаційний код 39292197) на користь ОСОБА_1 (Ідентифікаційний номер НОМЕР_1) недоплачену суму заборгованості по заробітній платі у розмірі 28 919 (двадцять вісім тисяч дев'ятсот дев'ятнадцять) грн. 34 коп. за період з 01 квітня 2014 року по 30 червня 2017 року за час роботи в Державній податковій інспекції у м. Алушті Головного управлінні Міндоходів в Автономній Республіці Крим без урахування обов'язкових податків та зборів;

- стягнути з Державної фіскальної служби України (Ідентифікаційний код 39292197) на користь ОСОБА_1 (Ідентифікаційний номер НОМЕР_1) заборгованість по заробітній платі у розмірі 29 020 (двадцять дев'ять тисяч двадцять грн.) 17 коп. за період з 01 липня 2017 року по 24 січня 2018 року за час роботи в Державній податковій інспекції у м. Алушті Головного управлінні Міндоходів в Автономній Республіці Крим без урахування обов'язкових податків та зборів;

- стягнути з Державної фіскальної служби України (Ідентифікаційний код 39292197) на користь ОСОБА_1 (Ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток у розмірі 49 020 (сорок дев'ять тисяч двадцять) грн. 15 коп. за час затримки виплати заробітної плати за час роботи в Державній податковій інспекції у м. Алушті Головного управлінні Міндоходів в Автономній Республіці Крим без урахування обов'язкових податків та зборів;

- стягнути з Державної фіскальної служби України (Ідентифікаційний код 39292197) на користь ОСОБА_1 (Ідентифікаційний номер НОМЕР_1) компенсацію втрати частини заробітної плати у розмірі 72 490 (сімдесят дві тисячі чотириста дев'яносто) грн. 17 коп. за період з 01 квітня 2014 року по 30 червня 2017 року за час роботи в Державній податковій інспекції у м. Алушті Головного управлінні Міндоходів в Автономній Республіці Крим без урахування обов'язкових податків та зборів;

- стягнути з Державної фіскальної служби України (Ідентифікаційний код 39292197) на користь ОСОБА_1 (Ідентифікаційний номер НОМЕР_1) компенсацію втрати частини заробітної плати у розмірі 2350 (дві тисячі триста п'ятдесят) грн. 74 коп. за період з 01 липня 2017 року по 24 січня 2018 року за час роботи в Державній податковій інспекції у м. Алушті Головного управління Міндоходів в Автономній Республіці Крим без урахування обов'язкових податків та зборів;

- стягнути з Державної фіскальної служби України (Ідентифікаційний код 39292197) на користь ОСОБА_1 (Ідентифікаційний номер НОМЕР_1) компенсацію невикористаних днів щорічної основної відпустки у розмірі 12375 (дванадцять тисяч триста сімдесят п'ять) грн. 20 коп. за час роботи в Державній податковій інспекції у м. Алушті Головного управлінні Міндоходів в Автономній Республіці Крим без урахування обов'язкових податків та зборів;

- стягнути з Державної фіскальної служби України (Ідентифікаційний код 39292197) на користь ОСОБА_1 (Ідентифікаційний номер НОМЕР_1) індексацію заробітної плати у розмірі 39 555 (тридцять дев'ять тисяч п'ятсот п'ятдесят п'ять) грн. 33 коп. за час роботи в Державній податковій інспекції у м. Алушті Головного управлінні Міндоходів в Автономній Республіці Крим без урахування обов'язкових податків та зборів;

- визнати протиправною бездіяльність Державної фіскальної служби України (Ідентифікаційний код 39292197) щодо невидачі ОСОБА_1 (Ідентифікаційний номер НОМЕР_1) трудової книжки після звільнення з посади заступника начальника Державної податкової інспекції у м. Алушті Головного управління Міндоходів в Автономній Республіці Крим;

- зобов'язати Державну фіскальну службу України (Ідентифікаційний код 39292197) видати ОСОБА_1 (Ідентифікаційний номер НОМЕР_1) трудову книжку внаслідок звільнення з посади заступника начальника Державної податкової інспекції у м. Алушті Головного управління Міндоходів в Автономній Республіці Крим;

- визнати протиправною бездіяльність Державної фіскальної служби України (Ідентифікаційний код 39292197) щодо ненадання ОСОБА_1 (Ідентифікаційний номер НОМЕР_1) інформації про заробітну плату за період з 01.07.2017 року по 24.01.2018 року під час роботи в Державній податковій інспекції у м. Алушті Головного управління Міндоходів в Автономній Республіці Крим;

- визнати дискримінацією бездіяльність Державної фіскальної служби України (Ідентифікаційний код 39292197) щодо ненадання ОСОБА_1 (Ідентифікаційний номер НОМЕР_1) інформації про заробітну плату за період з 01.07.2017 р. по 24.01.2018 р. під час роботи в Державній податковій інспекції у м. Алушті Головного управління Міндоходів в Автономній Республіці Крим.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2018 року позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з'явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі наказу Міністерства доходів і зборів України №3209-0 від 14 жовтня 2013 року ОСОБА_1 був призначений на посаду заступника начальника Державної податкової інспекції у м. Алушті Головного управління Міндоходів в Автономній Республіці Крим.

У зв'язку з ситуацією, що склалась починаючи з березня 2014 р. в Автономній республіці Крим, а саме у зв'язку з тимчасовою окупацією території півострова внаслідок збройної агресії Російської Федерації та захопленням адміністративних будівель самопроголошеною владою АР Крим, у тому числі й будівлі ДПІ у м. Алушті Головного управління Міндоходів в АР Крим, подальше виконання посадових обов'язків на території АР Крим не представлялось можливим. Окупація півострова є визнаним й загальновідомим фактом та не потребує доказування.

З метою забезпечення належної координації роботи органів ГУ Міндоходів в АР Крим, Розпорядженням Міністерства доходів та зборів України від 24.03.2014 №55 "Про створення робочої групи" позивач був зарахований до робочої групи з координації роботи органів ГУ Міндоходів в АР Крим та м. Севастополі з фактичним розташуванням робочої групи у м. Києві.

Наказом ГУ Міндоходів в АР Крим від 24.03.2014 року №121-о "Про відрядження до робочої групи", позивач був відряджений до Міністерства доходів і зборів України на період функціонування такої робочої групи.

Починаючи з 24.03.2014 року позивач у відповідності до вказаного розпорядження та Наказу виконував поставлені перед робочою групою завдання та зокрема, безпосередні доручення керівника робочої групи.

Робоча група функціонувала у належному робочому складі, виконувала поставлені перед нею завдання, вживала усіх необхідних заходів для ліквідації наслідків окупації ГУ Міндоходів в АР Крим, вносила пропозиції для подальшого ефективного функціонування органу, його розміщення, вирішення проблемних питань та запобігання порушенню прав платників податків, про виконану роботу звітувалась безпосередньо Міністерству доходів і зборів України.

На підставі Розпорядження Міністерства доходів та зборів України від 17.04.2014 р. №76-р раніше прийняте Розпорядження Міністерства доходів та зборів України від 24.03.2014 №55 "Про створення робочої групи" визнане таким, що втратило чинність. Підставою скасування вказаного розпорядження стала "втрата актуальності".

Позивач, як й інші працівники, що входили до складу даної робочої групи, усвідомлюючи всю відповідальність, покладену на них як на державних службовців, продовжували активно брати участь у заходах, спрямованих на захист порушених прав юридичних та фізичних осіб під час незаконної анексії Криму, а також виконувати свої посадові обов'язки, які представлялось можливим на цей момент виконувати.

Зокрема, позивач увійшов до складу Міжвідомчої робочої групи при Міністерстві юстиції України, що була створена з метою формування належної доказової бази, висвітлення фактів втрат держави, нанесених збитків, порушення прав юридичних та фізичних осіб внаслідок окупації Криму.

Міністерство доходів і зборів України листом від 28.05.2014 р. №1081/5/99-99-04-01-01-16 повідомлено Міністерство юстиції України про згоду працівників територіальних органів Міндоходів в Автономній республіці Крим щодо участі підпорядкованих працівників, у тому числі і щодо позивача, у роботі зазначеної Міжвідомчої робочої групи.

Наказом ГУ Міндоходів в АР Крим від 28.05.2014 року №126-о "Про відрядження до міжвідомчої робочої групи" позивач відряджений до Міністерства юстиції України на період функціонування такої міжвідомчої робочої групи.

Оскільки заробітна плата не нараховувалась та не сплачувалась, позивач для вирішення даного питання, спільно з іншими працівниками ГУ Міндоходів в АР Крим та його територіальних органів доповідав цю ситуацію безпосередньо начальнику ГУ Міндоходів в АР Крим.

Начальник ГУ Міндоходів в АР Крим звертався безпосередньо до Голови Державної фіскальної служби України - Голови комісії з реорганізації Міндоходів України Білоуса І.О. із листом від 12.09.2014 р. №23/01-01 щодо наявності заборгованості по виплаті заробітної плати працівникам ГУ Міндоходів в АР Крим.

При цьому, начальник ГУ Міндоходів в АР Крим неодноразово наголошував, що у зв'язку з окупацією території АР Крим та захопленням адміністративної будівлі ГУ Міндоходів в АР Крим, зокрема й управління фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку, захопленням печатки, закриттям казначейських рахунків та не відкриттям нових, а також відсутності осіб, що займали посади в управлінні, ГУ Міндоходів в АР Крим не має можливості виплачувати заробітну плату, просив Міністерство доходів та зборів України створити умови та можливість отримувати заробітну плату в Міністерстві доходів і зборів України або будь-яким іншим чином вплинути на вирішення проблемної ситуації, надати відповідне доручення департаменту фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку.

Оскільки заробітна плата з невідомих причин не нараховувалась та не сплачувалась, позивач для вирішення даного питання, спільно з іншими працівниками ГУ Міндоходів в АР Крим та його територіальних органів доповідав цю ситуацію безпосередньо начальнику ГУ Міндоходів в АР Крим.

Начальник ГУ Міндоходів в АР Крим звертався безпосередньо до Голови Державної фіскальної служби України - Голови комісії з реорганізації Міндоходів України Білоуса І.О. із листом від 12.09.2014 року №23/01-01 щодо наявності заборгованості по виплаті заробітної плати працівникам ГУ Міндоходів в АР Крим.

Також, начальник ГУ Міндоходів в АР Крим неодноразово наголошував, що у зв'язку з окупацією території АР Крим та захопленням адміністративної будівлі ГУ Міндоходів в АР Крим, зокрема й управління фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку, захопленням печатки, закриттям казначейських рахунків та не відкриттям нових, а також відсутності осіб, що займали посади в управлінні, ГУ Міндоходів в АР Крим не має можливості виплачувати заробітну плату, просив Міністерство доходів та зборів України створити умови та можливість отримувати заробітну плату в Міністерстві доходів і зборів України або будь-яким іншим чином вплинути на вирішення проблемної ситуації, надати відповідне доручення департаменту фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку.

Проте жодних заходів зі сторони Міністерства доходів і зборів (Державної фіскальної служби України) не було прийнято, а заборгованість по заробітній платі не була виплачена.

У зв'язку з наявною заборгованістю по виплаті заробітної плати позивач звернувся з відповідним позовом до ДФС України по стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01 квітня 2014 року по 30 червня 2017 року під час роботи в Державній податковій інспекції у м. Алушті Головного управлінні Міндоходів в Автономній Республіці Крим.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.11.2017 року у справі №826/3967/17, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 31.01.2018 року, позов ОСОБА_1 задоволено повністю, стягнуто з ДФС України на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період з 01 квітня 2014 року по 30 червня 2017 року під час роботи в Державній податковій інспекції у м. Алушті Головного управлінні Міндоходів в Автономній Республіці Крим у розмірі 148 304,32 грн.

Крім того, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 31.01.2018 року підтверджено, що ДФС України є правонаступником ДПІ у м. Алушті ГУ Міндоходів в АР Крим.

Разом з тим, на підставі наказу Міндоходів України від 24.01.2018 року №1-о ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника начальника Державної податкової інспекції у м. Алушті Головного управління Міндоходів в Автономній Республіці Крим за власним бажанням.

Проте, станом на дату звільнення з ДФС України, відповідач заборгованість по зарплаті позивачу не виплатив.

Надаючи правову оцінку обставинам справи колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 року №108/95-ВР передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Статтею 115 Кодексу законів про працю України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Відповідно до підпунктів 1, 3, 18, 19, 25 пункту 5 Положення про Міністерство доходів і зборів України, затвердженого Указом Президента України від 18.03.2013 року №141/2013, Міндоходів України з метою організації своєї діяльності:

- організовує роботу Міністерства, його територіальних органів, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління;

- надає територіальним органам Міндоходів України методичну і практичну допомогу в організації роботи, проводить перевірку стану такої роботи;

- здійснює прогнозування та планування видатків на матеріально-технічне забезпечення і розвиток діяльності Міндоходів України;

- здійснює відомчий контроль та внутрішній аудит за додержанням вимог законодавства і виконанням службових, посадових обов'язків у Міндоходів України, його територіальних органах, на підприємствах, в установах та організаціях, що належать до сфери його управління

- організовує планово-фінансову роботу в Міндоходів України, його територіальних органах, на підприємствах, в установах та організаціях, що належать до сфери його управління, здійснює контроль за використанням фінансових і матеріальних ресурсів, забезпечує організацію та вдосконалення бухгалтерського обліку.

Відповідно до підпункту 33 пункту 11 Положення про Міністерство доходів та зборів України Міністр як керівник Міністерства приймає рішення щодо розподілу бюджетних коштів, головним розпорядником яких є Міндоходів України.

Відповідно до постанови Окружного адміністративного суду від 16 листопада 2017 року, залишеної без змін постановою Київського окружного адміністративного суду від 31 січня 2018 року стягнуто з ДФС України на користь позивача заборгованість по зарплаті у розмірі 148 304,32 грн за період з 01 квітня 2014 року по 30 червня 2017 року без урахування обов'язкових податків та зборів (а.с.21-36).

Під час виконання зазначеного судового рішення відповідачем було утримано податки і збори із стягнутої за рішенням суду заборгованості по зарплаті та виплачено позивачу заборгованість з урахуванням стягнутих податків і зборів.

Позивач вважає, що повинен самостійно сплачувати податки і збори, а тому просив стягнути з відповідача відраховані податки і збори як недоплачену заробітну плату за рішенням суду.

Суд першої інстанції погодився з такими доводами позивача та стягнув відраховані податки збори з відповідача на користь позивача як недоплачену заробітну плату.

Колегія суддів вважає помилковими доводи суду першої інстанції в цій частині.

Відповідно до вимог чинного законодавства України суд не повинен розраховувати розмір податків, що підлягають утриманню, а тому у резолютивній частині рішення має вказати, що суму виплат зазначено без урахування податків і зборів.

Ухвалюючи рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі Окружний адміністративний суд у резолютивній частині рішення вказав суму заборгованості, яка підлягає стягненню із зазначенням «без урахування обов'язкових податків та зборів».

Колегія суддів зазначає, що на роботодавця чинним законодавством України покладено обовязок відрахування всіх податків і зборів під час обрахування працівнику зарплати.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Розділ ІV Кодексу у редакції, що діяла до набрання чинності Законом України від 24 грудня 2015 року № 909-VІІІ „Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році", врегульовував порядок оподаткування податком на доходи фізичних осіб.

Статтею 168 розділу ІV Кодексу встановлено порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку на доходи фізичних осіб до бюджету.

Так, згідно із п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Кодексу податковий агент, поняття якого визначено п.п. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 Кодексу, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставки податку, визначену ст. 167 Кодексу.

При цьому відповідно до п. 168.3 ст. 168 Кодексу розрахунок податкових зобов'язань з оподатковуваного доходу платника податку, нарахованого у джерела його виплати, проводиться податковим агентом (у тому числі роботодавцем).

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому ст. 168 Кодексу (п.п. 1.4 п. 16№ підрозділу 10 розділу XX Кодексу).

Відповідно до ст. 171 та п.п. 1.5 п. 16№ підрозділу 10 розділу XX Кодексу особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів, є, зокрема, роботодавець, який виплачує доходи у вигляді заробітної плати на користь платника податку, та податковий агент - для оподаткування інших доходів з джерела їх походження в Україні.

Верховний Суд у справі №359/10023/16-ц зазначив, що суд під час вирішення питання про призначення суми середнього заробітку за період вимушеного прогулу вказує суму без відрахування з неї податків і зборів. При цьому в резолютивній частині рішення обов'язково має бути зазначено, що суму визначено без утримання податків. Стягнення і сплата прибуткового податку покладається на роботодавця, який самостійно розраховує суму податкових відрахувань і зменшує суму, призначену судом, на суму нарахованих податків.

За таких підстав, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва в частині стягнення з ДФС України недоплаченої суми заборгованості по зарплаті у розмірі 28 919,34 грн за період з 1 квітня 2014 року по 30 червня 2017 року підлягає скасуванню з ухваленням рішення про відмову в цій частині у задоволенні позовних вимог.

Також підлягає скасуванню рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати та індексу інфляції на заробітну плату за зазначений період з 01 квітня 2014 року по 30 червня 2018 року, оскільки зазначений період стосується не заборгованості по зарплаті, а суми відрахованих податків і зборів за цей же період, які було відраховано роботодавцем під час виконання судового рішення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва в частині стягнення з ДФС України на користь позивача заборгованості по зарплаті у розмірі 49 020,15 грн., стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є вірним і в цій частині не підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективними договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше 2 разів на місяць через проміжок часу.

У листі ДФС України за №3183/8/21-22-09-49 від 03.07.2018 року надав розрахунок зарплати (за аналогічною посадою позивача) за період з 01 липня 2017 року по 24 січня 2018 року, що становить 29 020,17 грн.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що при звільненні заборгованість по зарплаті позивачу не була виплачена і становить 29 020,17 грн.

Також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за затримку виплати заробітної плати після звільнення з роботи позивача.

Відповідно до частини 2 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Середній заробіток визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку №100, затвердженого постановою КМ України від 08 лютого 1995 року.

Судом першої інстанції наведено розрахунок середнього заробітку за період з 01 липня 2018 року по 24 січня 2018 року з яким суд апеляційної інстанції повністю погоджується.

Заробітна плата позивача за 2 місяці перед звільненням становила у листопаді 2017 року - 5389,63 грн, у грудні 2017 року - 5389,63 грн.

Робочі дні за вказані місяці становлять відповідно 22 дні та 20 днів.

Середньоденна зарплата становить 256,65 грн. (6389,63 грн+5389,63 грн:42 робочі дні).

Період невиплати зарплати з 24.01.2018 року по 31.10.2018 року становить 191 робочий день х 256,65 грн = 49 020,15 грн.

Зазначений розрахунок відповідачем не оспорювався в ході розгляду справи. Крім того, суд апеляційної інстанції пропонував представнику відповідача надати власний розрахунок, проте, останній повідомив, що інший доказів чи розрахунків по справі ДФС України надавати не буде.

Щодо стягнення на користь позивача компенсації втрати частини зарплати та індексації зарплати, колегія суддів вважає, що в цій частині рішення суду підлягає скасуванню в частині компенсації за період з 01.04.2014 року по 30.06.2017 року, оскільки зазначена позивачем заборгованість не є боргом по зарплаті, а є відрахованими роботодавцем податками із зарплати, яка була стягнута за рішенням суду.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно з частиною 2 даного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

За змістом статті 3 Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Колегія суддів погоджується із доводами суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за втрату частини заробітної плати у розмірі 2 350,74 грн за період з 01 липня 2017 року по 24 січня 2018 року.

Розрахунок компенсації проведено позивачем у відповідності до вимог вищезазначеного закону. Розрахунок не був оспорений відповідачем та останнім не надано доказів які б спростовували правильність такого розрахунку.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: оплата праці (грошове забезпечення).

За змістом статей 3 та 4 Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Згідно ст. 5 Закону підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів.

Що стосується вимог про індексацію заробітної плати відповідно до вищезазначеного Закону, яку суд першої інстанції стягнув на користь позивача, то в цій частині колегія суддів вважає за необхідне рішення суду скасувати та ухвалити рішення про зобов'язання Державну фіскальну службу України провести індексацію заробітної плати ОСОБА_1 за період з роботи з 01.07.2017 року по 24.01.2018 року, розмір якої становить 29 020,17 грн. В іншій частині позовних вимог слід відмовити, оскільки, як зазначено судовою колегією вище, грошові кошти, які позивач відніс до зарплати, не є заробітною платою у розумінні закону, а є відрахованими податками із стягнутої за рішенням суду заборгованості по зарплаті.

Також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача компенсація за невикористані дні відпустки, оскільки відповідачем при звільненні позивача не було проведено розрахунку, в т.ч. не виплачено компенсацію за невикористану відпустку.

Згідно ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України "Про відпустки", при звільненні працівника йому виплачується компенсація за всі дні невикористаної відпустки.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Право на відпустки забезпечується: - гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; - забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Статтею 4 Закону України "Про відпустки" встановлено види відпусток і визначено, які саме відпустки відносяться до щорічних: основна відпустка ; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про відпустки", щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Відповідно до абз. 2 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до п. 7 Порядку, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду.

Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Святкові та неробочі дні, які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

Відповідно до листа Генічеської ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області від 14.07.2017 р. №982/10/21-10-05-09 та листа ДФС України від 12.07.2017 р. №8746/У/99-99-05-02-03-14 ОСОБА_1 у період з 14.10.2013 р. по 31.03.2014 р. були надані наступні відпустки:

- відпустка без збереження заробітної плати у кількості 1 календарний день 01.11.2013 р.;

- відпустка без збереження заробітної плати у кількості 2 календарних дні з 11.03.2014 р. по 12.03.2014 р.

Тобто, у період 14.10.2013 р.-13.10.2015 р. (перший рік відпрацьований позивачем у ДПІ у м. Алушті) у позивача було 13 неробочих днів, з яких 3 дні відпустки без збереження заробітної плати та 10 святкових днів.

Позивачем здійснено розрахунок компенсації невикористаної відпустки за чотири повних відпрацьованих роки.

Згідно розрахунку позивача, компенсація невикористаної відпустки має становити 12375 (дванадцять тисяч триста сімдесят п'ять) грн. 20 коп.

Відповідач не оскаржував здійснений позивачем розрахунок компенсація невикористаної відпустки і не надав будь-яких доказів, які б спростовували право позивача на отримання такої компенсації.

Отже, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав для стягнення з ДФС України компенсації за невикористану відпустку позивача у розмірі 12375 (дванадцять тисяч триста сімдесят п'ять) грн. 20 коп.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність відповідача стосовно невидачі позивачу трудової книжки після звільнення та про зобов'язання видати трудову книжку, колегія суддів вважає, шо зазначені вимоги не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.

Із пояснень представника позивача, наданих в ході апеляційного розгляду справи, вбачається, що трудова книжка на ім'я ОСОБА_1 залишилась за останнім його місцем роботи - ДПІ у м. Алушта ГУ Міндоходів в АР Крим. Заяву про видачу дублікату трудової книжки позивач до ДФС не подавав. Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерством праці України, Міністерством соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за №110 від 17 серпня 1993 року у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (п.4.1).

Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Особа, яка загубила трудову книжку (вкладиш до неї), зобов'язана негайно заявити про це власнику або уповноваженому ним органу за місцем останньої роботи. Не пізніше 15 днів після заяви, а у разі ускладнення в інші строки власник або уповноважений ним орган видає працівнику іншу трудову книжку або вкладиш до неї (нових зразків) з написом "Дублікат" в правому верхньому кутку першої сторінки (п.5.1).

Дублікат трудової книжки або вкладиш до неї заповнюється за загальними правилами. У розділи "Відомості про роботу", "Відомості про нагородження" і "Відомості про заохочення" при заповненні дубліката вносяться записи про роботу, а також про нагородження і заохочення за місцем останньої роботи на підставі раніше виданих наказів (розпоряджень) (п.5.2).

Отже, у разі втрати трудової книжки, позивач повинен був повідомити про це роботодавця для вирішення питання видачі її дублікату.

Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що за отриманням дублікату трудової книжки до ДФС України позивач не звертався, а трудова книжка має знаходитись за його місцем роботи у ДПІ м. Алушта АР Крим. Проте, на даний час позивачу невідомо місцезнаходження трудової книжки.

Відповідно до ст. 3 Закону України № 1207-VII "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій.

За змістом ст. 6 Закону оформлення документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, громадянам, які переселилися з тимчасово окупованої території, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, за місцем їх перебування.

Згідно ст. 1. Закону, громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відсутня бездіяльність ДФС України щодо невидачі трудової книжки ОСОБА_1, оскільки позивач останню до ДФС України не передавав.

Оскільки відсутня бездіяльність відповідача щодо невидачі трудової книжки, відсутні підстави зобов'язувати податковий орган її видати позивачу.

Проте, колегія суддів вважає, що для повного захисту прав та інтересів позивача суд може вийти за межі заявлених позовних вимог та зобов'язати відповідача відновити трудову книжку позивача відповідно до вищезазначеної Інструкції №58 та видати її дублікат позивачу.

Приймаючи зазначене рішення, колегія суддів враховує, що позивач працював в органах податкової служби. Останнє його місце ДПІ у м. Алушта. У подальшому позивача було відряджено до Державної фіскальної служби України, де він працював до дня звільнення.

Водночас, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання дискримінацією бездіяльність ДФС України щодо ненадання ОСОБА_1 інформації про зарплату за період з 01.07.2017 року по 24.01.2018 року.

Статтею 1 Конвенції МОП №111 (1958) «Про дискримінацію у сфері праці та занять» визначено наступне. 1. Відповідно до мети цієї Конвенції термін "дискримінація" охоплює: a) будь-яке розрізнення, недопущення або перевагу, що робиться за ознакою раси, кольору шкіри, статі, релігії, політичних переконань, іноземного походження або соціального походження і призводить до знищення або порушення рівності можливостей чи поводження в галузі праці та занять; b) будь-яке інше розрізнення, недопущення або перевагу, що призводить до знищення або порушення рівності можливостей чи поводження в галузі праці та занять і визначається відповідним членом Організації після консультації з представницькими організаціями роботодавців і працівників, де такі є, та з іншими відповідними органами.

Судовою колегією не встановлено факту дискримінації з боку ДФС України відносно позивача ОСОБА_1, а судом першої інстанції не наведено доводів які б свідчили, що мала місце дискримінація з боку відповідача в галузі праці відносно позивача.

Не наведені такі доводи і обгрунтування позивачем в ході розгляду справи.

Сам факт не надання відповідачем інформації про заробітну плату за певний період колегія суддів не може вважатись як прояв дискримінації відповідно до норм українського та міжнародного права.

Із позовної заяви вбачається, що 19 лютого 2018 року (а.с.62) до відповідача із адвокатським запитом звернувся адвокат, який представляє інтереси позивача, щодо витребування певних документів для отримання точного розміру заборгованості по виплаті зарплати та інформації кількості днів використаної відпустки. Проте, у наданні такої інформації було відмовлено.

Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що адвокат, звертаючись в рамках надання правової допомоги, діяв в межах Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

За змістом п.9 ст.1 Закону, представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов'язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов'язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов'язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до листа ДФС України від 27.02.2018 року на вищезазначений запит адвоката повідомлено, що надати інформацію про нараховану та виплачену зарплату ОСОБА_1 немає можливості, оскільки така інформація в ДФС відсутня, а м. Алушта, де працював позивач, знаходиться на окупованій території АР Крим.

Отже, даний лист не містить відмови у наданні інформації, так як у ньому є обгрунтування неможливості надання такої інформації.

Тому, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду в цій частині та прийняття рішення про відмову в задоволенні позову.

Щодо інших позовних вимог, які суд задовольнив, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає, що рішення суду слід залишити без змін, оскільки судом першої інстанції встановлено всі обставини по справі та надано обгрунтування підставам для задоволення таких позовних вимог, зокрема вимог про визнання протиправною бездіяльності ДФС України стосовно ненадання позивачу інформації про зарплату за період з 01.07.2017 року по 24.01.2018 року.

Як встановлено судом першої інстанції адвокатом, як представником позивача, неодноразово до ДФС направлялись запити про надання інформації щодо заробітної плати позивача, проте відповідачем з різних підстав така інформація надана не була.

Проте, колегія суддів вважає, що оскільки позивач був відряджений саме до відповідача, останній мав надати запитувану інформацію, яка стосувалась оплати праці позивача.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з частині задоволених позовних вимог з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення недоплаченої суми заборгованості по заробітній платі у розмірі 28 919,34 грн за період з 01 квітня 2014 року по 30 червня 2017 року, про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати за період з 01 квітня 2014 року по 30 червня 2017 року, про стягнення індексації заробітної плати за період з 01 квітня 2014 року по 30 червня 2017 року, про визнання бездіяльності щодо невидачі трудової книжки та зобов'язання видати трудову книжку, про визнання дискримінацією бездіяльності щодо ненадання інформації про заробітну плату.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне, зобов'язати Державну фіскальну службу України відновити трудову книжку ОСОБА_1 відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерством праці України, Міністерством соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за №110 від 17 серпня 1993 року та видати останньому її дублікат протягом одного місяця з дня набрання постановою суду законної сили та зобов'язати Державну фіскальну службу України провести індексацію заробітної плати ОСОБА_1 за період з роботи з 01.07.2017 року по 24.01.2018 року, розмір якої становить 29 020, 17 грн.

В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 частини першої ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процессуального права.

За таких підстав, оскільки судом першої інстанції було порушено норми матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду скасуванню в частині та ухвалення постанови про часткове задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2018 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по зарплаті у розмірі 28 919,34 грн; компенсації втрати частини зарплати та індексації зарплати за період з 01.04.2014 року по 30.06.2017 року; про визнання протиправною бездіяльності щодо невидачі трудової книжки та зобов'язання видати трудову книжку; про визнання дискримінацією бездіяльність щодо ненадання інформації про зарплату скасувати та прийняти в цій частині рішення наступного змісту.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення недоплаченої суми заборгованості по заробітній платі у розмірі 28 919,34 грн за період з 01 квітня 2014 року по 30 червня 2017 року, про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати за період з 01 квітня 2014 року по 30 червня 2017 року, про стягнення індексації заробітної плати за період з 01 квітня 2014 року по 30 червня 2017 року, про визнання бездіяльності щодо невидачі трудової книжки та зобов'язання видати трудову книжку, про визнання дискримінацією бездіяльності щодо ненадання інформації про заробітну плату відмовити.

Зобов'язати Державну фіскальну службу України відновити трудову книжку ОСОБА_1 відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерством праці України, Міністерством соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за №110 від 17 серпня 1993 року та видати останньому її дублікат протягом одного місяця з дня набрання постановою суду законної сили.

Зобов'язати Державну фіскальну службу України провести індексацію заробітної плати ОСОБА_1 за період з роботи з 01.07.2017 року по 24.01.2018 року, розмір якої становить 29 020, 17 грн.

В решті рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Мельничук В.П.

Повний текст виготовлено: 17 квітня 2019 року.