Справа № 826/8221/17
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Мазур А.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року Справа № 826/8221/17

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Карпушової О.В.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу громадянина Таджикистану ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 грудня 2018 року у справі

за позовом громадянина Таджикистану ОСОБА_1

до Центрального міжрегіонального управління

Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення,

зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

Історія справи.

Громадянин Таджикистану ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві (далі - відповідач-1), Головного управління Державної міграційної служби України в Київській області (далі - відповідач-2), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення ГУ ДМС України в м. Києві від 09.02.2017 р. (наказ № 61) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати УДМС України в Київській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 грудня 2018 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що до прибуття в Україну позивач перебував у інших безпечних державах - РФ та Туреччині, але за захистом не звертався, що основним мотивом звернення позивача за захистом в Україні є уникнення кримінальної відповідальності на території Таджикистану, що органами ДМС при прийнятті оскаржуваного рішення було ретельно зібрано та проаналізовано всю необхідну інформацію про позивача та країну його громадянської належності та реалізовано надані їм повноваження на підставі та у спосіб, визначений законодавством з дотримання принципів та гарантів, регламентованих міжнародними актами.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про задоволення його позову в повному обсязі, наполягаючи на тому, що у країні громадянського походження йому загрожує небезпека бути підданим катуванню, тортурам та нелюдському поводженню, що працівники ДМС не могли належним чином встановити обставини, на які він посилається за 20 хвилин співбесіди, що відповідачем-1 не проводилося відповідної перевірки і що суд першої інстанції став на бік відповідачів та суб'єктивно поставився до позивача.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповного встановлення обставин, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.03.2019 р. було відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області подано відзив на апеляційну скаргу, в якому Управління просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду без змін та наголошує на тому, що причиною звернення позивача до органів ДМС України стало те, що в країні громадянської належності його звинувачують у скоєнні злочину за ч. 2 ст. 307-3 КК Республіки Таджикистан, а також зазначає, що до прибуття в Україну позивач проживав у Москві та в Туреччині, але за захистом не звертався.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.04.2019 р. Було замінено відповідачів у справі на їх правонаступника.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши у межах апеляції, згідно зі ст. 308 КАС України, повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Республіки Таджикистан, народився в Таджикистані в м. Душанбе, віросповідує іслам (суніт), одружений, має чотирьох дітей, середню освіту, за професією - підприємець.

24.06.2016 р. позивач прибув в Україну повітряним транспортом з Туреччини, скориставшись підробленим паспортом на ім'я Карабоєва Т.М. Місце перетину кордону - аеропорт в м. Харків.

28.06.2016 р. до ГПУ від ГП Таджикистану було направлено екстрадиційний запит про видачу позивача як особи, щодо якої порушено кримінальне провадження та яка перебуває в розшуку.

16.01.2017 р. через адміністрацію Київського СІЗО позивач звернувся до ГУДМС із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, посилаючись на те, що в країні походження його звинувачують у скоєнні злочину, передбаченого ст. 307-3 ч. 2 Кримінального кодексу Республіки Таджикистан (організація діяльності екстремістської організації, а саме терористичного угрупування Ансаруллах), тому існує загроза ув'язнення та фізичної розправи, а також стверджуючи, що він був змушений покинути країну походження через переслідування та тиск з боку державних органів та окремих осіб.

Відповідачем було прийнято заяву позивача, проведено співбесіду, заповнено реєстраційний листок, складено протокол ознайомлення з прийняттям рішення, протокол співбесіди, в якому зі слів позивача зафіксовано, що до літа 2015 року він проживав у м. Москва, а після цього - в Туреччині (м. Стамбул).

09.02.2017 р. ГУ ДМС України в м. Києві складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому наведено аналіз інформації про позивача, наведених ним доводів (побоювань), його повідомлення про загрозу в країні громадянської належності, відомостей ЗМІ щодо вербувальників ІГІЛ, досліджено КК Республіки Таджикистану, норми національного законодавства України та міжнародні акти та зазначено, що в даному випадку відсутні законодавчі підстави для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

09.02.2017 р. ГУ ДМС України в м. Києві прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та складено відповідне повідомлення № 15.

Зазначене рішення позивачем було оскаржено в досудовому порядку до ДМС України.

09.06.2017 р. за результатом розгляду скарги позивача ДМС прийнято рішення № 40-17 про її відхилення.

Вважаючи протиправним рішення ГУ ДМС України в м. Києві від 09.02.2017 р. (наказ № 61) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Конвенцією про статус біженців від 28.07.1951 р., до якої Україна приєдналася 10.01.2002 р. (Закон України «Про приєднання України до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців» від 10.01.2002 р. № 2942-ІІІ) (далі - Конвенція), Законами України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI), «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 р. № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

У ст. 1 Конвенції визначено, що термін «біженець» означає особу, яка, зокрема через обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

У п.п. 1, 4, 8, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI визначено, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - заява-анкета встановленого зразка, в якій іноземець або особа без громадянства просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням та обґрунтуванням однієї з підстав для такого визнання, зазначених у пунктах 1 і 13 частини першої цієї статті.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.п. 1, 7, 14, 15 ч. 1 ст. 1 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - це іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в'їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в'їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

У ч.ч. 1, 2 ст. 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно зі ст. 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника.

Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (ч. 1 ст. 8 Закону № 3671-VI).

Відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством регламентовано чітку процедуру вирішення питання про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Першим етапом даної процедури є прийняття уповноваженим органом рішення щодо оформлення документів заявника.

Разом з тим, спеціальним законом передбачено безумовні підстави, наявність яких обумовлює імперативний обов'язок органу ДМС відмовити в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вже на вказаному етапі: очевидна невідповідність особи конвенційним ознакам, які також закріплені в п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України № 3671-VI.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що в країні своєї громадянської належності - Республіці Таджикистан позивач обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст. 307-3 ч. 2 Кримінального кодексу Республіки Таджикистан (організація діяльності екстремістської організації, а саме терористичного угрупування Ансаруллах), та у зв'язку з цим перебуває в розшуку.

У свою чергу, з аналізу його міграційної справи, зокрема із зазначеної безпосередньо ним самим інформації, вбачається, що підставою його звернення за захистом в Україні є саме уникнення кримінальної відповідальності у країні громадянської належності.

Однак, такі підстави звернення вказують на очевидну не відповідність позивача ознакам, закріпленим в Конвенції і в п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, та виключає правові підстави для прийняття органами ДМС України рішення про оформлення документів позивача для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Водночас, у п.п. 56, 59 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН роз'яснено, що переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до правових норм. Особи, які рятуються від кримінального переслідування або покарання за такі злочини, не є біженцями.

При цьому, доводи апелянта про те, що у країні громадянського походження йому загрожує небезпека бути підданим катуванню, тортурам та нелюдському поводженню, не підтверджуються жодними доказами. Напроти, у ході співбесіди в ГУ ДМС у м. Києві, проведеної в порядку Закону № 3671-VI, позивач зазначив, що він не піддавався психологічному або фізичному насиллю на території Таджикистану, що на нього лише іноді погано дивилися, оскільки він носить бороду та сповідує іслам /Т.1 а.с.60/.

Крім того, колегія суддів також враховує, що позивач не був членом жодної політичної партії, релігійної або будь-якої іншої організації у Республіці Таджикистан, не приймав участі в політичному житті країни, не зазнавав тиску державних органів, мав дозвіл компетентних органів на виїзд з країни походження, неодноразово легально перетинав кордон та покинув Республіку Таджикистан, що спростовує доводи апелянта щодо його переслідування правоохоронними органами в країні походження.

Також, апеляційним судом враховується, що за злочин, який інкримінується позивачу в Таджикистані, не передбачено покарання у вигляді смертної кари та, навіть, законодавчо закріплено можливість звільнення від кримінальної відповідальності за певних умов.

Більш того, судова колегія зазначає, що до прибуття в Україну (24.06.2016 р.) позивач протягом майже двох років перебував на території двох інших держав - РФ і Туреччини, але за захистом у жодній з них не звертався, а подав відповідну заяву до ГУ ДМС вже в Україні після надходження до ГПУ звернення ГП Таджикистану щодо його екстрадиції.

У контексті даного питання та аналізуючи доводи апелянта про те, що в країну походження він не може повернутися, оскільки йому загрожує застосування тортур, нелюдського поводження, ймовірно смерті і що він не повинен доводити наявність небезпеки, яка очікує його в країні громадянської належності, колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно з п.п. 45, 66 Керівництва УВКБ ООН особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року дкази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з п. 5 ст. 4 Директиви № 8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Тобто, у даному випадку для того, щоб стверджувати про наявність підстав, визначених п.п. 1, 13 чт. 1 ст. 1 Закону № 3773-VI, що аналогічні конвенційним, повинні бути відповідні обґрунтовані підстави, які у даному випадку відсутні та з пояснень позивача не вбачаються.

Доводи апелянта про те, що працівники ДМС не могли належним чином встановити обставини, на які він посилається за 20 хвилин співбесіди, що відповідачем-1 не проводилося відповідної перевірки і що суд першої інстанції став на бік відповідачів та суб'єктивно поставився до позивача, спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що в ході розгляду заяви позивача для вирішення питання щодо оформлення його документів уповноваженим органом було дотримано законодавчо визначену процедуру, проведено співбесіди з позивачем, зібрано всі необхідні відомості про нього та країну його громадянської належності, направлено відповідні запити тощо, такі обставини перевірені судом першої інстанції, а в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення їм надана відповідна правова оцінка.

Посилання апелянта на рішення ЄСПЛ у справі «Хайдарова проти РФ» є необґрунтованими, оскільки обставини вказаної справи є відмінними від даного адміністративного спору. Зокрема, у зазначеній справі ЄСПЛ встановив, що заявник був визнаний УВКБ ООН таким, що потребує захисту, що за ним здійснювалося політичне переслідування, мали місце конкретні факти притягнення його до кримінальної відповідальності за ідентичними фабулами справи й тощо.

Однак, як зазначалося вище, при розгляді даного адміністративного спору колегією суддів не встановлено жодних обставин, які б вказували на наявність реальної загрози позивачу на території країни його громадянської належності та відповідних конвенційних ознак. Тож, висновками ЄСПЛ, викладеними у вказаному рішенні, на яке посилається сам апелянт, та в інших рішеннях, зазначених в його апеляції («Саади проти Італії», «Мюслим проти Туреччини» тощо) навпаки підтверджується відсутність правових підстав для надання йому захисту в Україні.

Надаючи оцінку всім доводам апелянта, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову та вважає, що судом повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, з дотриманням вимог ст. 159 КАС України.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційна скарга громадянина Таджикистану ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 грудня 2018 року - без змін.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 288, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Таджикистану ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 17 квітня 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: