Справа № 826/9153/18
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/9153/18 Суддя першої інстанції: Арсірій Р.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Бужак Н.П. та Костюк Л.О.,

при секретарі - Грабовській Т.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина США ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом громадянина США ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України, Міжвідомчої комісії з питань захисту прав інвесторів, протидії незаконному поглинанню та захопленню підприємств, Міжвідомчої робочої групи щодо розгляду проблемних питань про порушення правоохоронними органами прав суб'єктів господарювання про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2018 року позивач - громадянин США ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України (далі - відповідач -1), Міжвідомчої комісії з питань захисту прав інвесторів, протидії незаконному поглинанню та захопленню підприємств (далі - відповідач - 2), Міжвідомчої робочої групи щодо розгляду проблемних питань про порушення правоохоронними органами прав суб'єктів господарювання (далі - відповідач - 3) про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії, в якому, з урахуванням заяви про уточнення (конкретизацію) позовних вимог від 29.09.2018 року просив:

- визнати протиправними дії відповідача-1 по порушенню приписів статті 40 Конституції України, які полягали у не розгляді звернень позивача і ненаданні обґрунтованої відповіді на них у встановлений законом строк, а також приховування від позивача гарантованої приписами статті 57 Конституції України право знати свої права і обов'язки іноземного інвестора;

- зобов'язати відповідача-1 розглянути заяву позивача про досудове врегулювання спору від 25.05.2018 та надати обґрунтовану і повну відповідь по суті усіх поставлених у заяві питань у встановлений законом строк, але не більше 30 днів з часу набуття чинності рішенням у даній справі.

- визнати протиправними дії відповідача-2 по порушенню приписів статті 40 Конституції України, які полягали у не розгляді звернень позивача і ненаданні обґрунтованої відповіді на них у встановлений законом строк, а також приховування від позивача гарантованої приписами статті 57 Конституції України право знати свої права і обов'язки іноземного інвестора;

- зобов'язати відповідача-2 розглянути заяву позивача про досудове врегулювання спору від 25.05.2018 та надати обґрунтовану і повну відповідь по суті усіх поставлених у заяві питань у встановлений законом строк, але не більше 30 днів з часу набуття чинності рішенням у даній справі;

- визнати протиправними дії відповідача-3 по порушенню приписів статті 40 Конституції України, які полягали у не розгляді звернень позивача і ненаданні обґрунтованої відповіді на них у встановлений законом строк, а також приховування від позивача гарантованої приписами статті 57 Конституції України право знати свої права і обов'язки іноземного інвестора;

- зобов'язати відповідача-3 розглянути заяву позивача про досудове врегулювання спору від 25.05.2018 та надати обґрунтовану і повну відповідь по суті усіх поставлених у заяві питань у встановлений законом строк, але не більше 30 днів з часу набуття чинності рішенням у даній справі.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 листопада 2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч.4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що права ОСОБА_3 відповідачами не були порушені, адже розгляд питань, викладених у звернені позивача, не належить до повноважень Кабінету Міністрів України, Міжвідомчої комісії з питань захисту прав інвесторів, протидії незаконному поглинанню та захопленню підприємств, Міжвідомчої робочої групи щодо розгляду проблемних питань, а тому звернення правомірно направлено за належністю до відповідних органів, про що було повідомлено позивача і останнім не заперечується.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог проте з інших правових підстав, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, Компанія «Telephone Intelligent Systems» (США) (далі - TIS), засновником якої є позивач, є одним із засновників фірми з іноземними інвестиціями «Телнет» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю, (далі - СП «Телнет») та володіє часткою 31%, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на дату розгляду даної справи.

30.04.1999 року СП «Телнет» на підставі рішення Іллічівської райадміністрації м. Одеси про скасування державної реєстрації суб'єкта підприємницької діяльності-юридичної особи було виключено з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 28.05.2008 року №2-2666/08 вказане рішення Іллічівської райадміністрації м. Одеси скасовано та зобов'язано виконавчий комітет Одеської міської ради поновити записи про державну реєстрацію СП «Телнет», зареєстрованого згідно із рішенням виконкому Одеської міської ради №281 від 02.04.1993 року (ідентифікаційний код 19347806).

З моменту виключення СП «Телнет» (30.04.1999 р.) відбулось припинення діяльності підприємства з іноземними інвестиціями (припинення інвестиційної діяльності), відповідно до статті 38 Закону України «Про іноземні інвестиції» (чинного станом на 30.04.1999 р.). Дана обставина, на переконання позивача, є підставою для повернення компанії TIS, як іноземному інвестору, не пізніше шести місяців з дня припинення інвестиційної діяльності своїх інвестицій, а також доходів по цих інвестиціях у грошовій чи товарній формі за реальною ринковою вартістю на момент припинення інвестиційної діяльності, відповідно до статті 12 Закону України «Про іноземні інвестиції».

Позивач зазначив, що державними органами України не здійснено повернення інвестицій, а також доходів по цих інвестиціях, що стало підставою для неодноразових звернень до державних органів України, в тому числі до відповідачів.

Так, відповідно до матеріалів справи, позивач звертався із запитом про надання публічної інформації від 18.09.2017 року (до Кабінету Міністрів України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Верховної Ради України), скаргою щодо невиконання умов договору і приховування інформації від 19 березня 2018 року (до Кабінету Міністрів України, Голови Міжвідомчої комісії з питань захисту прав інвесторів, протидії незаконному поглинанню та захопленню підприємств, Голови Міжвідомчої робочої групи щодо розгляду проблемних питань, копії - Раді бізнес-омбудсмена, Послу США в Україні), заявою про досудове врегулювання спору від 25.05.2018 року (до Міжвідомчої комісії з питань захисту прав інвесторів, протидії незаконному поглинанню та захопленню підприємств, Міжвідомчої робочої групи щодо розгляду проблемних питань, Кабінету Міністрів України), у якій поставив ряд питань щодо інвестиційної політики України, захисту Урядом прав іноземних інвесторів, чинності міжнародних договорів, укладених між Україною та США, порядок компенсації збитків іноземним інвесторам, тощо.

Відповідно до супровідного листа від 07.06.2018 року № 12-06/1823 за підписом керівника Головного департаменту забезпечення доступу до публічної інформації Адміністрації Президента України до головного департаменту забезпечення доступу до публічної інформації Адміністрації Президента України 1 та 6 червня 2018 року надійшли запити ОСОБА_3 щодо надання інформації з питань, що стосуються міждержавних договорів та захисту прав американських інвесторів в Україні тощо, які в подальшому були скеровані до Секретаріату Кабінету Міністрів України.

Супровідним листом № 10583/0/2-18 від 6/15/2018 секретаріатом Кабінету Міністрів України було повідомлено позивача про те, що його запити, відповідно до ч.3 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» було надіслано для розгляду в межах компетенції до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Міністерству юстиції України, Міністерству закордонних справ, Міністерству фінансів, Міністерству внутрішніх справ, Державній фіскальній службі, Національній поліції (одночасно з цим Секретаріатом Кабінету Міністрів України ОСОБА_3 було надано відповідь з яких підстав звернення заявника було направлено за належністю).

Згідно доводів позивача, він не отримав від відповідачів відповіді по суті поставлених питань, що, на думку позивача, є порушенням з боку відповідачів приписів статті 40 Конституції України, якою зобов'язано органи державної влади, органи місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Також позивач зазначив, що ненадання відповідачами обґрунтованої відповіді на його звернення є порушенням права позивача знати свої права і обов'язки, гарантоване статтею 57 Конституції України.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно статті 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Згідно частин четвертої - шостої статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» письмовий запит подається в довільній формі.

Запит на інформацію має містити: 1) ім'я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв'язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про доступ до публічної інформації» суб'єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб'єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Згідно статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків; 4) суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно частин першої, другої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Відповідно до частин четвертої, п'ятої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім'я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.

Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі.

Отже, як зазначено вище, однією із підстав для відмови розпорядника інформації у задоволенні запиту є встановлення того факту, що розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний, відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.

Крім того, відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів від 25.05.2011 року № 583 «Питання виконання Закону України «Про доступ до публічної інформації» в Секретаріаті Кабінету Міністрів України, центральних та місцевих органах виконавчої влади» Секретаріат Кабінету Міністрів не є розпорядником інформації за запитами стосовно інформації інших державних органів, а також щодо інформації, яка може бути отримана шляхом узагальнення, аналітичної обробки даних або яка потребує створення і інший спосіб.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає що Кабінетом Міністрів України вірно було скеровано запит позивача іншим суб'єктам владних повноважень - можливим розпорядникам інформації (відповідно до супровідним листа № 10583/0/2-18 від 6/15/2018 секретаріатом Кабінету Міністрів України було повідомлено позивача про те, що його запити, відповідно до ч.3 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» було надіслано для розгляду в межах компетенції до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Міністерству юстиції України, Міністерству закордонних справ, Міністерству фінансів, Міністерству внутрішніх справ, Державній фіскальній службі, Національній поліції), з урахуванням чого суд вважає, що в діях відповідача - 1 відсутні протиправні дії відносно нерозгляду звернення ОСОБА_3.

Варто також наголосити, що відповідно до листів Міністерства юстиції України, останнім, на виконання доручення Кабінету Міністрів України від 15.06.2018 року № 10583/0/2-18 було розглянуто заяви ОСОБА_3 про досудове врегулювання спору від 25.05.2018 року та відповідь надана заявнику листом Міністерства юстиції від 10.07.2018 року № 27550/131-6-18/33.3. Крім того, Міністерством юстиції України було зазначено, що відповіді на питання, порушені в п. 7 та 8 заяв позивача, надані у листах Міністерства, які були направлені ОСОБА_3 в установленому порядку (відповідно до листів Міністерства юстиції України від 28.12.2017 року № 51055/13492-0-4-17/33, від 23.02.2018 року № 7051/В-994/33.3, від 28.03.2018 року № 11610/2535-4-18/33.3, від 24.04.2018 року № 16123/3739-4-18/33.3).

Крім того, відповідно до листів-відповідей Міністерства юстиції України останнім було розглянуто претензію ОСОБА_3, для чого було створено Міжвідомча робоча група з питань, пов'язаних із досудовим врегулюванням спору за претензією громадянина США ОСОБА_3 (відповідь надіслана листом від 28.03.2018 року № 11610/2535-4-18/33.3).

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що на запитання позивача, надіслані численними зверненнями до різних органів влади, розпорядником інформації, а саме - Міністерством юстиції України, щоразу надавалися відповіді, інші ж суб'єкти владних повноважень, в силу наданих їм прав Законом України «Про доступ до публічної інформації» запити позивача скеровували за належністю, так як вони не були розпорядниками інформації за запитами позивача в розумінні вищевказаного Закону.

З приводу позовних вимог щодо зобов'язання відповідачів - 1, 2 та 3 розглянути заяву позивача про досудове врегулювання спору від 25.05.2018 року та надати обґрунтовану і повну відповідь по суті усіх поставлених у заяві питань, колегія суддів вважає за необхідне відмовити з тих підстав, що дана позовна вимога є похідною від позовної вимоги про визнання протиправними дій відповідачів щодо не розгляду звернень позивача, у задоволенні якої, колегія суддів вважає за доцільне відмовити. Крім того, варто наголосити, що досудове врегулювання спору за своє правовою суттю є способом захисту права особи в позасудовому порядку (до звернення до суду), у зв'язку з тим, що позивач вже скористався своїм правом на захист у судовому порядку, досудове врегулювання спору не є належним способом захисту права позивача в даному випадку.

Крім того, колегія суддів відзначає, що відповідно до змісту апеляційної скарги, позивачем включено заперечення щодо незалучення до розгляду у справі в якості третіх осіб - Адміністрацію Президента України та Посольство США в Україні, з даного приводу варто зазначити наступне.

Відповідно до ч.5 ст. 47 КАС України ухвала за наслідками розгляду питання про вступ у справу третіх осіб окремо не оскаржується. Заперечення проти такої ухвали може бути включено до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за результатами розгляду справи.

Відповідно до ч.2 ст. 45 КАС України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов'язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням учасників справи. Якщо адміністративний суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до судового розгляду встановить, що судове рішення може вплинути на права та обов'язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Вступ третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не має наслідком розгляд адміністративної справи спочатку.

Частинами 4 та 5 вищевказаної статті передбачено, що у заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов'язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі. Ухвала за наслідками розгляду питання про вступ у справу третіх осіб окремо не оскаржується. Заперечення проти такої ухвали може бути включено до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за результатами розгляду справи.

Так з матеріалів справи вбачається, що позивачем неодноразово заявлялись клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб - Адміністрації Президента України та Посольства США в Україні, разом з тим, протокольною ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.09.2018 року було відмовлено в залученні в якості третьої особи Посольство США в Україні.

Колегія суддів вважає такий висновок обґрунтованим, з огляду на те, що в матеріалах справи наявна копія ноти Посольства Сполучених Штатів Америки в Україні від 31.08.2018 року № 366, відповідно до якої 24.07.2018 року пан ОСОБА_3 переслав до Посольства електронний лист від Окружного адміністративного суду м. Києва щодо судового засідання призначеного для розгляду 4 вересня 2018 року. 01 вересня 2018 року Окружний адміністративний суд м. Києва надіслав до Посольства електронний лист з повідомленням про призначення розгляду справи, в якому назвав Посольство третьою особою в справі пана ОСОБА_3 під № 826/9153/18.

У вказаній ноті, Посольство США в Україні повідомило, що останнє не є юридичною особою в Україні відокремленою від уряду Сполучених Штатів, у зв'язку з чим Посольство було невірно названо стороною у справі, не буде подавати відповіді та з'являтися на слухані 4 вересня 2018 року і не визнають законним будь - який результат, який може бути винесено проти США чи у будь-який спосіб шкодити інтересам Сполучених Штатів.

Варто також наголосити, що у заявах про залучення третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Супутніми правозастосовними орієнтирами постають принципи верховенства права, юридичної визначеності згідно зі статтею 3, частиною першою статті 8 Конституції України; підпунктом 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 N 15-рп/2004; рішеннями Європейського суду з прав людини у справах "Bellet v. France", "L. та V. проти Австрії", "S. L. проти Австрії", "Брумареску проти Румунії" (§ 61), "Голдер проти Сполученого Королівства", "Мушта проти України", "Пономарьов проти України" (§§ 47, 52), "Функе проти Франції". Залучення третіх осіб сприяє підвищенню результативності процедури доказування та забезпечує всебічний розгляд адміністративної справи.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, позивачем не обґрунтовано належним чином підстав для залучення Адміністрації Президента України в якості третьої особи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу громадянина США ОСОБА_3 - залишити без задоволення, мотивувальну частину рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 листопада 2018 року - змінити з підстав, викладених вище в рішенні.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу громадянина США ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Змінити мотивувальну частину рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 листопада 2018 року.

У задоволенні адміністративного позову громадянина США ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України, Міжвідомчої комісії з питань захисту прав інвесторів, протидії незаконному поглинанню та захопленню підприємств, Міжвідомчої робочої групи щодо розгляду проблемних питань про порушення правоохоронними органами прав суб'єктів господарювання про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії - відмовити, з підстав, викладених у мотивувальній частині постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: Н.П.Бужак

Л.О.Костюк

Повний текст виготовлено 16 квітня 2019 року.