Справа № 2а-7375/12/2070
Суддя: Хохуляк В.В.
Дата ухвалення: 2019-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

09 квітня 2019 року

Київ

справа №2а-7375/12/2070

адміністративне провадження №К/9901/900/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Хохуляка В.В., суддів: Бившевої Л.І., Гончарової І.А.,

при секретарі судового засідання Лисенко О.М.,

за участю представника відповідача Шлапак Н.В.,

розглянувши відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.01.2013 (головуючий суддя Ральченко І.М., судді: Катунов В.В., Рєзнікова С.С.)

у справі за позовом Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у місті Харкові Державної податкової служби до Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" про стягнення податкового боргу,

ВСТАНОВИВ:

СДПІ по роботі з великими платниками податків у м.Харкові Державної податкової служби звернулася до суду із позовом до ДП "Завод імені В.О. Малишева" про стягнення податкового боргу у розмірі 5309886,64грн.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 09.08.2012 у задоволенні позову відмовлено.

Позивач оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.01.2013 постанову суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення про задоволення позову.

Не погодившись з рішенням апеляційної інстанції ДП "Завод імені В.О.Малишева" подало касаційну скаргу.

В обґрунтування своїх вимог ДП "Завод імені В.О.Малишева" вказує про порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права. Як вважає відповідач, судом не встановлено обставини, що мають значення для правильного вирішення справи по суті, а отже наявні підстави для скасування оскаржуваної постанови. Відповідач зазначає, що необхідною умовою для стягнення у судовому порядку податкової заборгованості є направлення платнику податкової вимоги, однак, у даному випадку податкові вимоги на адресу ДП "Завод імені В.О.Малишева" не направлялись. Викладені обставини судом апеляційної інстанції не встановлювались, доводам відповідача судом не надано жодної оцінки.

У свою чергу, податковим органом подані заперечення на касаційну скаргу, згідно яких позивач вважає, що постанова суду апеляційної інстанції винесена з дотриманням норм права, вказана обставина зумовлює залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін. Відповідно до тверджень позивача, податковим органом 19.04.2011 на адресу ДП "Завод імені В.О. Малишева" була надіслана податкова вимога від 19.04.2011 №27 листом з повідомленням про вручення.

Ухвалою Верховного Суду від 22.03.2019 попередній розгляд справи призначено на 26.03.2019.

Під час попереднього розгляду справи суд дійшов висновку про те, що справу необхідно розглянути в судовому засіданні.

Ухвалою суду від 26.03.2019 касаційний розгляд справи призначено у судовому засіданні на 09.04.2019.

Представник позивача, який прийняв участь у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у запереченнях на касаційну скаргу.

У відкритому судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови про задоволення касаційної скарги.

Згідно з частиною третьою статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступні обставини. ДП "Завод імені В.О. Малишева" зареєстроване виконавчим комітетом Харківської міської ради 03.03.1993, ідентифікаційний код юридичної особи 14315629, місцезнаходження -м.Харків, вул.Плеханівська, 126. Свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи серія АОО №497950.

Відповідач перебуває на обліку в Спеціалізованій державній податковій інспекції по роботі з великими платниками податків у м.Харкові з 01.09.2000, довідка про взяття на облік в органах державної податкової служби від 24.08.1993 №90.

Підприємством до податкової інспекції подані податкові декларації:

з земельного податку, якими визначено до сплати 4684010,84 грн., в тому числі:

від 20.02.2012 №, граничний термін сплати 01.03.2012 - 1168081,63грн.,

від 20.02.2012 № граничний термін сплати 30.03.2012 - 1168085,74грн.,

від 20.02.2012 №, граничний термін сплати 30.04.2012 - 1168081,63грн.,

від 20.02.2012 №, граничний термін сплати 30.05.2012 - 1168081,63грн.,

від 27.04.2012 №, граничний термін сплати 27.04.2012 - 11680,21грн.;

з екологічного податку - до сплати 44570,67грн., в тому числі:

за податковою декларацією від 09.02.2012 № граничний термін сплати 19.02.2012 - 7591,59грн.,

за податковою декларацією від 09.02.2012 №, граничний термін сплати 19.02.2012 - 13763,94грн.,

за податковою декларацією від 27.04.2012 №, граничний термін сплати 20.05.2012 - 23215,14грн;

збору за спеціальне використання поверхневих та підземних вод - до сплати 180368,10грн., в тому числі:

за податковою декларацією від 09.02.2012 №0 граничний термін сплати 19.02.2012 - 66000,49грн.,

за податковою декларацією від 10.05.2012 № граничний термін сплати 20.05.2012 - 114367,61грн.;

з плати за користування надрами для видобування корисних копалин до сплати 5978,40 грн. - за податковою декларацією від 01.02.2012 №, граничний термін сплати 19.02.2012;

податковим повідомлення-рішенням від 21.02.2012 № підприємству визначено суму штрафних санкцій за порушення термінів розрахунків у сфері ЗЕД у розмірі 394988,63грн.

При цьому, ухвалою господарського суду Харківської області від 27.12.2011 у справі №5023/10655/11 порушено провадження у справі про банкрутство ДП "Завод імені В.О. Малишева".

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що зобов'язання по сплаті податків та зборів (обов'язкових платежів) виникли до введення в дію мораторію, а тому не вбачається підстав для стягнення коштів в рахунок погашення податкового боргу підприємства.

Суд апеляційної інстанції скасував постанову Харківського окружного адміністративного суду від 09.08.2012, задовольнив позов та вказав, що мораторій на задоволення вимог кредиторів не зупиняє виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків та зборів (обов'язкових платежів), які виникли після введення мораторію, а отже, не припиняє і заходів, спрямованих на їх забезпечення.

Верховний Суд, переглянувши постанову суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, з огляду на встановлені фактичні обставини справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, вбачає підстави для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Згідно положень статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків та зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду.

Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Згідно статті 1 вказаного Закону термін "мораторій на задоволення вимог кредиторів" визначено як зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

З аналізу вищезазначеного вбачається, що наведені норми регулюють правовідносини, які виникли між боржником і кредиторами у зв'язку з неспроможністю боржника виконати після настання встановленого строку існуючі зобов'язання і спрямовані на відновлення платоспроможності боржника або його ліквідації з метою здійснення заходів щодо задоволення визнаних судом вимог кредиторів.

Відповідно до частини першої статті 11 та частини четвертої статті 12 Закону "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" мораторій вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Згідно з частиною сьомою статті 12 Закону дія мораторію припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство.

Приписи статті 12 цього Закону встановлюють, зокрема, заборону нараховувати протягом дії мораторію неустойку (штраф, пеню), інші фінансові (економічні) санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків та зборів (обов'язкових платежів), стосуються вимог, зобов'язань, які охоплюються поняттям мораторію. Ці положення слід застосовувати з урахуванням визначення мораторію, наведеного вище.

Судом апеляційної інстанції досліджено копії податкових декларацій, з яких вбачається, що зобов'язання за ними по сплаті податків та зборів (обов'язкових платежів) виникли у відповідача після введення в дію мораторію. Як встановлено, на час розгляду справи вказана сума податкового боргу відповідачем не сплачена.

З наведеного слідує, що мораторій не зупиняє виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), які виникли після введення мораторію, та не припиняє заходів, спрямованих на їх забезпечення. Мораторій на задоволення вимог кредиторів є одним із заходів, що запроваджуються з метою відновлення платоспроможності боржника, за своїм змістом мораторій є лише зупиненням виконання боржником своїх грошових зобов'язань перед кредиторами та зобов'язань щодо сплати податків, зборів (обов'язкових платежів), а не звільнення від останніх.

Як встановлено приписами статті 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Основного Закону).

Згідно підпункту 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) грошове зобов'язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Податковий борг - сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання (підпункт 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Відповідно до підпунктів 20.1.4, 20.1.18, 20.1.19 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення; визначати у порядку, встановленому цим Кодексом, суми податкових та грошових зобов'язань платників податків; застосовувати до платників податків передбачені законом фінансові (штрафні) санкції (штрафи) за порушення податкового чи іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи.

Згідно пункту 36.1 статті 36 ПК України податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Пунктом 46.1 статті 46 ПК України встановлено, що податкова декларація, розрахунок - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Згідно пунктів 49.1, 49.2 статті 49 ПК України податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки органу державної податкової служби, в якому перебуває на обліку платник податків. Платник податків зобов'язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є, відповідно до цього Кодексу незалежно від того, чи провадив такий платник податку господарську діяльність у звітному періоді.

Відповідно пункту 54.1 статті 54 ПК України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.

Згідно пункту 57.1 статті 57 ПК України платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено підпунктами 59.1, 59.5 статті 59 ПК України, у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

У разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

Таким чином, у разі несплати платником податків протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення (за відсутності факту оскарження такого акту індивідуальної дії) визначених в такому рішенні грошових зобов'язань у податкового органу виникає право надіслати платнику податків податкову вимогу.

Відповідно до положень пункту 95.1 статті 95 ПК України орган державної податкової служби здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності.

Стягнення коштів платника податків провадиться не раніше ніж через 60 календарних днів з моменту надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги (пункт 95.2 статті 95 ПК України).

Отже, право на стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу виникає у контролюючого органу на наступний день після закінчення 60 днів з дня надіслання (вручення) платникові податків податкової вимоги.

Згідно з пунктом 42.2 статті 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.

Як вбачається з наведених у касаційній скарзі доводів відповідач вказує, що податкова вимога на адресу ДП "Завод імені В.О. Малишева" не направлялась. Зазначені аргументи відповідач наводив у запереченнях на адміністративний позов та запереченнях на апеляційну скаргу. У свою чергу, позивач у запереченнях на касаційну скаргу повідомив, що податкова вимога була надіслана відповідачу 19.04.2011.

Втім, судами попередніх інстанцій під час розгляду справи не надано вищевикладеному правову оцінку та не встановлені обставини, що впливають на прийняття обґрунтованого рішення. Судами зазначеним доводам, на які посилався відповідач у запереченнях на позовну заяву, так і в апеляційній скарзі, жодної оцінки не надано, як і не встановлено факту виконання/невиконання обов'язку податкового органу щодо надсилання податкової вимоги.

Приписи Глави 5 КАС України зобов'язують суд вжити заходів, необхідних для з'ясування всіх обставин у справі, запропонувати сторонам подати докази на підтвердження своєї правової позиції, у разі необхідності витребувати докази з власної ініціативи, всебічно, повно та об'єктивно оцінити наявні у справі докази тощо.

Відповідно до вимог статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Верховний Суд звертає увагу, що виконання завдань адміністративного судочинства залежить від встановлення адміністративним судом у справі об'єктивної істини та правильного застосування норм матеріального та процесуального права. Для цього КАС України покладає на суд обов'язок вживати передбачені законом заходи, необхідні для правильного з'ясування всіх обставин справи.

Крім того, у конкретному випадку, докази узгодження грошових зобов'язань за податковими повідомленнями-рішеннями (їх отримання платником податку, отримання рішення за результатами їх оскарження, набрання законної сили відповідним судовим рішенням), направлення та вручення відповідачу податкової вимоги є значимими у розгляді адміністративної справи.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, Верховний Суд зазначає, що судами попередніх інстанцій передбачені вимоги процесуального законодавства не виконано, обставини справи встановлено неповно, не досліджено доказів, які мають першочергове значення для встановлення достовірних обставин, що і потягло за собою прийняття судових рішень, які не відповідають вимогам статті 242 КАС України щодо законності та обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Пунктом 2 частини першої статті 349 КАС України унормовано, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Судам при новому розгляді слід врахувати викладені сторонами доводи, всебічно і повно перевірити обставини справи, належним чином їх оцінити, перевірити якими доказами вони підтверджуються, і в залежності від встановленого правильно застосувати норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Згідно з частиною другою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" задовольнити.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 09.08.2012 та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.01.2013 скасувати.

Передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

-------------------

-------------------

-------------------

В.В. Хохуляк

Л.І. Бившева

І.А. Гончарова

Судді Верховного Суду