Справа № 819/1044/14-а
Суддя: Бучик А.Ю.
Дата ухвалення: 2019-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

15 квітня 2019 року

Київ

справа №819/1044/14-a

адміністративне провадження №К/9901/12783/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бучик А.Ю.,

суддів: Гімона М.М., Мороз Л.Л.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сахара" на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду в складі судді Ходачкевич Н.І. від 25.06.2014 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду в складі колегії суддів: Левицької Н.Г., Обрізка І.М., Сапіги В.П. від 08.02.2016 у справі №819/1044/14-a за позовом Заступник прокурора міста Тернополя в інтересах держави в особі Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сахара" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

УСТАНОВИВ:

В травні 2014 року Заступник прокурора м. Тернополя в інтересах держави в особі Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сахара" адміністративно-господарські санкції в сумі 37209,39 грн. та пеню в розмірі 323,64 грн., які застосовано за невиконання нормативу працевлаштування інвалідів у відповідності до вимог Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" № 875-ХІІ.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 червня 2014 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2016 року, позов задоволено.

Не погоджуючись з судовими рішеннями судів попередньої інстанції, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що відповідач створив робочі місця для інвалідів, інформував про наявність вакансій, вживав заходів для працевлаштування. Вказує, що в січні 2013 року направив звітність за формою № 3-ПН, а тому відповідний висновком суду апеляційної інстанції є помилковим.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10 травня 2016 року відкрито касаційне провадження.

Справу передано до Верховного Суду.

Дослідивши доводи та вимоги касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судами встановлено, що відповідно до звіту ТОВ "Сахара" про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2013 рік по формі № 10-ПІ середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу - 96 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 1 особа; кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст.19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - Закон 875) - 4 особи.

В зв'язку з невиконанням вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" щодо нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів на 1 особу, позивачем було нараховано відповідачу адміністративно-господарські санкції в сумі 37209,39 грн. та пеню в сумі 323,64 грн., які він і просить стягнути у судовому порядку.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідач не забезпечив виконання встановленого нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, не надавав, відповідно до встановленого законом порядку, державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, а також самостійно не сплатив адміністративно-господарські санкції у строки встановлені Законом.

Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.

Частинами першою та другою статті 19 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - Закон № 875-ХІІ) визначено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

У відповідності до статті 20 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації.

Отже, законом передбачена відповідальність підприємств, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 875-ХІІ забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Згідно з частиною третьою статті 18 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За змістом статті 18-1 Закону № 875-ХІІ пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 50 Закону України від 05 липня 2012 року № 5067-VІ "Про зайнятість населення" (набрав чинності з 01 січня 2013 року) роботодавці зобов'язані, зокрема, своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

Отже, своєчасно та в повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії підприємство, фактично, вживає усіх залежних від нього передбачених законом заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Слід зазначити, що обов'язок підприємств подавати центрам зайнятості дані про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів саме щомісяця був встановлений Законом України від 01 березня 1991 року № 803-XII "Про зайнятість населення", який втратив чинність 01 січня 2013 року, а тому до спірних правовідносин не застосовується.

Отже, з 01 січня 2013 року періодичність подання звітів 3-ПН не була регламентована законом.

Вказане питання врегульоване з прийняттям Порядку подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316 (далі - Наказ № 316).

Згідно з Наказом № 316 форма подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Наказ № 316 набрав чинності 12 липня 2013 року, а тому з цієї дати встановлено обов'язок підприємств подавати форму 3-ПН не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії.

Тобто, на час спірних правовідносин законодавство не встановлювало обов'язку підприємств подавати форму 3-ПН щомісячно чи з будь-якою іншою періодичністю. У 2015 році, за який до відповідача застосовано санкції, існував обов'язок підприємств подавати форму 3-ПН не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії.

Підтвердження актуальності вакансій роботодавцем законодавством на час спірних правовідносин не передбачено.

Таким чином, помилковим є висновок суду апеляційної інстанції, що відповідач був зобов'язаний повідомляти про наявність вакансій щомісячно.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року справа №806/1368/17.

Відповідно до Наказу Міністерства соціальної політики Про затвердження форми звітності №3-ПН Інформація про попит на робочу силу (вакансії) та Порядку її подання №316 від 31.05.2013p. (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у пункті 3 вказується кількість вакансій, на які можуть бути працевлаштовані громадяни, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню (відповідно до статті 14 Закону України Про зайнятість населення), і за необхідності зазначаються категорії таких громадян.

Відповідно до вимог ст.14 Закону України "Про зайнятість населення", до категорій громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню, належать, зокрема, інваліди, які не досягли пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Судами встановлено, що відповідачем подавалися звіти форми 3-ПН за 23.07.2013, за 1.08.2013, за 09.08.2012, за 16.08.2013, 02.09.2013, за 04.09.2013, за 16.09.2013, за 14.10.2013, за 22.10.2014, за 04.11.2013, за 07.11.2014, за 18.11.2013, 21.11.2013, за 25.11.2013, 02.12.2013, від 03.12.2013, від 17.12.2013.

Проте у вказаних звітах у пункті 3 не було зазначено кількість вакансій, на які можуть бути працевлаштовані громадяни, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню (відповідно до статті 14 Закону України "Про зайнятість населення").

Стосовно посилання в касаційній скарзі на звіт форми 3-ПН від 03.01.2013 колегія суддів зазначає, що позивачем направлено його засобами поштового зв'язку простим листом.

Згідно Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою КМУ 05.03.2009 № 270 просте поштове відправлення - поштове відправлення, яке приймається для пересилання без видачі розрахункового документа та доставляється/вручається без розписки. Також вказаними правилами не передбачено перевірки поштовим відділенням та затвердження реєстру відправлень поштової кореспонденції, яка відправляється простими листами. Крім того, простий лист вручається без розписки, а тому докази отримання центром зайнятості відсутні, що підтверджується також листами Тернопільського міського центру зайнятості.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що відповідач не забезпечив виконання встановленого нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ч. 1 ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сахара" залишити без задоволення.

Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 червня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Ю. Бучик

М.М. Гімон

Л.Л. Мороз ,

Судді Верховного Суду