Справа № 420/5296/18
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2019-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/5296/18
Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А. В.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Стас Л.В.

суддів: Турецької І.О., Шеметенко Л.П.,

за участю секретаря - Худика С.А.

за участю представника позивача - ОСОБА_8.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

за участю перекладача - Абдулрахман Мохамад,

за участю- представника відповідача - Погожого Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1, що діє в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Державної міграційної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1, в інтересах своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_8 р.н.), ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_9 р.н.), ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_10 р.н.), ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_11 р.н.), ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_12 р.н.), ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_13 р.н.), звернулась з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просила визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невизнання неповнолітніх дітей особами, які потребують додаткового захисту, та зобов'язати відповідача визнати її дітей особами, які потребують додаткового захисту із внесенням відповідних змін до рішення про визнання особою, яка потребує додаткового захисту, щодо ОСОБА_1 № 191-15 від 05.03.2015 року.

В обґрунтування позову посилалась на те, що відповідачем не було належним чином виконано постанову Одеського окружного адміністративного суду у справі № 815/4001/14 від 17.09.2014 року, а саме в частині щодо не включення її неповнолітніх дітей до рішення про визнання її особою, що потребує додаткового захисту. Так, під час прийняття, на вимогу постанови суду, рішення про визнання її особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем не були включені неповнолітні члени сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, відомості про яких внесено в заяву про звернення за захистом. Такі дії відповідача грубо порушують права дітей, гарантовані Конвенцією про права дитини та Законом України «Про охорону дитинства», оскільки через таку бездіяльність міграційного органу та нелегальність свого перебування на території України, діти позбавлені можливості користуватися своїми правами, гарантованими міжнародним та національним законодавстом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 - задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Державної міграційної служби України щодо не включення неповнолітніх дітей ОСОБА_1 до рішення №283-14 від 05.06.2014 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язано Державну міграційну службу України внести зміни та включити неповнолітніх дітей ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 у рішення про визнання особою, яка потребує додаткового захисту № 191-15 від 05.03.2015 року.

В апеляційній скарзі Державна міграційна служба України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив про те, що рішення ДМС про визнання особою, яка потребує додаткового захисту № 191-15 від 05.03.2015 року, прийнято на виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду у справі № 815/4001/14 від 17.09.2014 року, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.01.2015 року. Зазначені судові рішення містять відомості лише щодо ОСОБА_1, а інформація про її неповнолітніх дітей у судових рішеннях відсутня, так само як і в позові, який був розглянутий в рамках справи № 815/4001/14. За таких обставин апелянт вважає, що діяв виключно у відповідності до чинного законодавства та не виходячи за межі судового рішення, внаслідок чого відсутня будь-яка протиправна бездіяльність з боку ДМС України. Апелянт звертає увагу на те, що всі відомості та фотокартки дітей позивача були внесені до посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, що у свою чергу підтверджує легальне знаходження дітей позивача на території України.

ОСОБА_1 своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до копії матеріалів особової справи ОСОБА_1 прибула на територію України у супроводі своєї родини, а саме, чоловіка - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітніх дітей - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6 Дитина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_7 була народжена на території України (а.с. 13).

У липні 2014 р. ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із позовом до Державної Міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України №283-14 від 05.06.2014 р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання ДМС визнати її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Повідомлення про вищезазначену відмову було видано виключно на ім'я ОСОБА_1 (а.с. 152).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2014 року позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення ДМСУ №283-14 від 05.06.2014 р., зобов'язано ДМСУ визнати ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 109-117).

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2015 року постанова Одеського окружного адміністративного суду - залишена без змін (а.с. 105-108).

Державною міграційною службою України постанову суду було виконано, шляхом прийняття рішенням № 191-15 від 05.03.2015 р., яким ОСОБА_1 визнано особою, яка потребує додаткового захисту та документовано відповідним посвідченням особи, яка потребує додаткового захисту № СР 000411 (а.с. 100,101).

До рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту не включені неповнолітні члени сім'ї ОСОБА_1, які не досягли вісімнадцятирічного віку, відомості про яких внесено до заяви про звернення за захистом (а.с. 100, 177-181, 182-183).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що Державною міграційною службою України до рішень № 283-14 від 05.06.2014 року та № 191-15 від 05.03.2015 року, всупереч вимог чинного законодавства (ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту») не внесено інформацію щодо неповнолітніх дітей позивача, що призвело до невизначеності їхнього правового статусу на території України, а тому, такі дії відповідача грубо порушують права дітей. Подальше внесення відомостей щодо дітей позивача до посвідчення ОСОБА_1 - особи, яка потребує додаткового захисту, не є виконанням вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 24 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», члени сім'ї біженця чи особи, які потребують додаткового або тимчасового захисту є:

- чоловік (дружина);

- діти віком до вісімнадцяти років за умови, що вони не перебувають у шлюбі і знаходяться на утриманні;

- повнолітні діти, які не перебувають у шлюбі, якщо вони через фізичний стан об'єктивно не здатні задовольняти свої потреби;

- непрацездатні батьки; інші особи, які перебувають під їх опікою чи піклуванням, як це визначається національним законодавством і звичаями відповідної країни.

Абзац 4 ч. 12 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлює, що орган заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім'єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник.

Так, з матеріалів справи вбачається, що діти позивача були включені до міграційної справи з моменту її звернення до міграційного органу та були зазначені у Довідці про звернення за захистом, якою позивач була документована в порядку чинного законодавства (а.с. 68-69, 177-183).

Також згідно матеріалів справи (а.с. 64-65) діти позивача були включені до Заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15 листопада 2011 р. На кожну дитину заповнені реєстраційні листки на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 57-58). Діти були включені до довідки про звернення за захистом позивача (а.с. 68-69).

Відповідно до ч.1 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Таким чином, законом передбачена письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві на визнання неповнолітніх дітей біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте, встановлені законом форми заяви та анкети не передбачають пункту для висловлення згоди заявника на вчинення зазначених дій, тобто в якості зазначення такої згоди можливо вважати: включення до заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дітей самим позивачем під час звернення до міграційного органу, або висловлені позивачем в анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на правах законного представника, побоювання стосовно небезпеки для своїх дітей у разі повернення до країни походження.

Колегія суддів зазначає, що висловивши побоювання щодо небезпеки знаходження на території країни походження, а також включивши дітей до своєї заяви-анкети, на правах законного представника своїх неповнолітніх дітей, ОСОБА_1 виконала вимоги законодавства щодо висловлення згоди на визнання своїх неповнолітніх дітей біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Міграційний орган, в свою чергу, заповнивши реєстраційні листки на кожну дитину позивача та включивши їх до її довідки про звернення за захистом, визнав таку згоду позивача на визнання її неповнолітніх дітей біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що неповнолітні діти позивача були прийняті до міграційної процедури у відповідності до принципу єдності родини та вимог чинного законодавства. Проте, рішення ДМС України №283-14 від 05.06.2014 року (а.с. 144) та №191-15 від 05.03.2015 року (а.с. 100) не містять інформації щодо неповнолітніх дітей ОСОБА_1.

Така бездіяльність апелянта, на думку суду, є порушенням ч. 1 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оскільки певні рішення були прийняті лише відносно особи, що подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без прийняття відповідного рішення стосовно перебуваючих з позивачем на території України неповнолітніх дітей. Зазначене порушує права дітей, оскільки через фактичну нелегальність свого перебування на території України вони позбавлені можливості користуватися своїми правами, гарантованими Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конвенцією про права дитини, Конвенцією про статус біженців, Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Законом України «Про охорону дитинства» (ст. ст. 8, 11, 14).

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо легального перебування дітей позивача на території України внаслідок внесення до посвідчення позивача - особи яка потребує додаткового захисту відомостей про дітей позивача та вклеювання фотокарток дітей до посвідчення. Такий висновок колегії суддів відповідає приписам ч. 1 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Також зазначена позиція була висловлена в листі апелянта від 04.11.2015 року № 5/1-16717 (а.с. 68-69), в якому Головному управлінню ДМС України в Одеській області було доведено про необхідність роз'яснити ОСОБА_1, що внесенні відомостей та вклеювання їхніх фотокарток до її посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, не є підтвердженням того, що діти отримали в установленому порядку відповідний захист на території України.

Посилання апелянта на виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 17.09.2014 року у справі №815/4001/14, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки виконання судового рішення має відбуватись, окрім іншого із дотриманням вимог, зокрема Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ч. 1 ст. 10 якого зобов'язує апелянта, разом з прийняттям рішення по заявнику, прийняти відповідне рішення щодо неповнолітніх дітей заявника.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ДМС України при виконанні рішення суду були порушені вимоги законодавства в частині правил прийняття рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що призвело до порушення прав неповнолітніх дітей позивача, які були позбавлені права користування своїми правами, гарантованим міжнародним та національним законодавством.

За таких обставин, апелянт діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, та не пропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів дітей і цілями, на досягнення яких спрямовані рішення №283-14 від 05.06.2014 року та №191-15 від 05.03.2015 року.

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували наведені висновки суду першої інстанції.

У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів визнає, що суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 315, 321, 322, 327-329 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1, що діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Державної міграційної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11.04.2019 року.

Головуючий суддя Стас Л.В.
Судді Турецька І.О. Шеметенко Л.П.