Справа № 300/267/19
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2019-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/3104/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Матковської З.М.,

з участю секретаря судового засідання Герман О.В.,

позивача ОСОБА_1,

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 300/267/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Калуського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про скасування постанови (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Могила А.Б. в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області 28.02.2019 року, згідно з протоколом судового засідання о 09:49 год.), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) звернувся з адміністративним позовом до Калуського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області (далі - відповідач, Калуський МРВДВС) про скасування постанови від 10.12.2018 у ВП № 55771301 про накладення штрафу.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, який, покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17.10.2011 по справі № 2-630/11 виконане ще в 2016 році, про що свідчать акт державного виконавця від 28.10.2016 та рішення сесії Копанківської сільської ради Калуського району від 20.06.2014. Огорожа навколо земельної ділянки, якою користується позивач, встановлена на законних підставах, тоді як рішенням суду від 17.10.2011 року його зобов'язано знести самовільно встановлену огорожу. Крім того, ця огорожа належала йому та його дружині ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності, а з 18.12.2018 є власністю виключно ОСОБА_4 Вимоги державного виконавця є незрозумілими, оскільки ним не було зазначено, яку частину огорожі слід знести. Зазначає також, що вимога державного виконавця про знесення огорожі не оформлена у відповідності до вимог закону.

У судовому засіданні позивач та його представники наполягали на задоволенні апеляційної скарги.

Скориставшись наданим статтею 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) правом, відповідач подав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якій заперечує проти доводів позивача, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

У судове засідання представник відповідача не з'явився, був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

За правилами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17.10.2011 в справі № 2-630/11, яке набрало законної сили, зобов'язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_6 перешкод у користуванні земельною ділянкою та громадською стежкою по АДРЕСА_1 шляхом демонтування самовільно встановленої огорожі.

На виконання судового рішення від 17.10.2011 Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області видано виконавчий лист № 2-630/11.

За даним виконавчим листом виконавче провадження відкривалося неодноразово.

Під час виконання виконавчого документу ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04.11.2013 (справа № 345/5394/13-ц) роз'яснено рішення від 17.10.2011 по справі № 2-630/11 та зазначено, що ОСОБА_1 зобов'язаний не чинити ОСОБА_6 перешкод у користуванні земельною ділянкою та громадською стежкою по АДРЕСА_1 шляхом демонтування самовільно встановленої огорожі, тобто демонтування огорожі це розбирання, знесення споруд.

Головним державним виконавцем Калуського МРВДВС 12.02.2018 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 55771301 з примусового виконання дублікату виконавчого листа, виданого 08.02.2018 згідно ухвали цього суду від 16.11.2017, та зобов'язано ОСОБА_1 протягом десяти робочих днів виконати рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17.10.2011.

Постанова від 12.02.2018 про відкриття виконавчого провадження № 55771301 надіслана боржнику супровідним листом від 12.02.2018 № 2141.

Згідно акту державного виконавця від 10.12.2018 ним встановлено, що боржником ОСОБА_1 не демонтовано самовільно встановлену огорожу по АДРЕСА_1.

Головним державним виконавцем Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області 10.12.2018 прийнято постанову (ВП № 55771301) про накладення на ОСОБА_1 штрафу в розмірі 1700 грн.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що та обставина, що 18.12.2018 ОСОБА_1 подарував ОСОБА_4 огорожу - паркан, загальною довжиною 308,55 погонних метрів, на прибудинковій території, яка розташована по АДРЕСА_1, що підтверджується копією нотаріально посвідченого договору, зареєстрованого в реєстрі за № 1725, не може вважатися підставою для скасування спірної постанови державного виконавця про накладення штрафу, оскільки зазначений правочин вчинено після винесення постанови від 10.12.2018 про накладення штрафу.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

В статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» наведений перелік виконавчих документів, які відповідно цього Закону підлягають примусовому виконанню, серед яких зазначені виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 за рішеннями, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню,- протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

Статтею 75 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 10.11.2018) встановлено відповідальність за невиконання рішення, що зобов'язує боржника вчинити певні дії, а саме у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

З приводу правомірності винесення головним державним виконавцем Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області постанови від 10.12.2018 у ВП №55771301 про накладення на ОСОБА_1 штрафу в розмірі 1700 грн. суд зазначає наступне.

Як вбачається із виконавчого листа, на підставі якого відкрито виконавче провадження, ОСОБА_1 повинен демонтувати самовільно встановлену огорожу.

Апелянтом надані суду документи, які підтверджують, що ним зведений паркан навколо відведеної йому в постійне користування земельної ділянки.

Так, рішенням Іванківської сільської ради від 07.08.2009 року надано земельну ділянку прибудинкової території в постійне користування.

Довідкою ПП «Стеко» підтверджується виконання робіт з влаштування огорожі прибудинкової території на АДРЕСА_2.

Також позивачем наданий зведений кошторисний розрахунок вартості будівельних робіт з влаштування паркану прибудинкової території по АДРЕСА_2.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що зведений кошторисний рахунок та довідка ПП «Стеко» датовані жовтнем 2012 року.

В той же час, примусовому виконанню підлягає судове рішення від 17.10.2011 року, що спростовує висновки державного виконавця про невиконання рішення суду, оскільки наявний паркан встановлений вже після ухвалення судового рішення, за невиконання якого позивача притягнуто до відповідальності.

В матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, що на земельній ділянці наявний ще й інший паркан, який самовільно встановлений позивачем.

Апеляційний суд погоджується з доводами апелянта про неконкретність вимоги державного виконавця щодо знесення самовільно встановленої огорожі, оскільки позивачу не доведено, яка ділянка паркану має бути знесена для усунення перешкод стягуквачеві у користуванні земельною ділянкою.

Крім того, враховуючи, що згідно наданих апелянтом документів паркан зведений на законних підставах і на час винесення держвиконавцем спірної постанови належав на праві спільної сумісної власності подружжя як позивачу, так і його дружині ОСОБА_7, доречними є доводи апелянта щодо порушення права власності ОСОБА_7 у випадку знесення паркану.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частиною 3 статті 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Судом першої інстанції не надано оцінки Висновку будівельно-технічного дослідження № 10/10/13 від 13.10.2013 року, акту № 291 та рішення Копанівської сільської ради № 879 від 20.04.2014 року, якими підтверджується вільний доступ мешканців до криниці та відсутність перешкод мешканцям у користуванні криницею і прибудинковою територією.

Відповідач у свою чергу не надав доказів на спростування даних обставин.

Зазначене є підставою для скасування спірної постанови державного виконавця, яка винесена виключно на підставі акту від 16.02.2018 року про те, що ОСОБА_1 не демонтував самовільно встановлену огорожу, без врахування зазначених вище документів, якими висновки даного акту спростовуються.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що постанова Калуського МРВДВС від 10.12.2018 у ВП № 55771301 про накладення штрафу є протиправною та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Даним вимогам оскаржувана постанова державного виконавця не відповідає.

Згідно частини 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

В Рішенні від 20.11.2011 року у справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (п. 70).

Враховуючи, що внаслідок порушення відповідачем зазначеного принципу «належного урядування» були порушені права позивача, суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням окружного суду про протиправність оскаржуваних рішень відповідача.

У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної4 відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до положень ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 2 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно частин 1 та 2 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції у справі, що розглядається, неповно з'ясував обставини справи, не дав належної оцінки встановленим обставинам, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 242, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 300/267/19 скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову головного державного виконавця Калуського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Іванців Галини Іванівни від 10.12.2018 у ВП № 55771301 про накладення штрафу скасувати.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 16.04.2019