Справа № 520/2281/19
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2019-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

11.04.2019 р. справа №520/2281/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Сліденка А.В.,

за участі:

секретаря - Стрєлка О.В.,

представника позивача - Скребця О.М.,

представника відповідача - Соіч Ю.Г.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Ветсинтез-Трейд"
до Державної фіскальної служби України
провизнання протиправною та скасування індивідуальної податкової консультації, -

встановив:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Ветсинтез-Трейд» (далі за текстом - Товариство, ТОВ, платник, заявник, позивач), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про визнання протиправною та скасування індивідуальної податкової консультації Державної фіскальної служби України №4088/6/99-99-13-02-03-15/ІПК від 19.09.2018 р.

Підставами позову є доводи про суперечність консультації вимогам ст. 163 та п.п. 1.2 п. 161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України.

Відповідач, Державна фіскальна служба України, з поданим позовом не погодився.

Підставами заперечень проти позову є доводи про відповідність консультації вимогам закону та відсутність підстав для звільнення від справляння податку на доходи фізичних осіб та військового збору з тих виплат, які здійснюються роботодавцем найманому працівникові поза межами процедури видання коштів під звіт.

Оцінивши приєднані до справи докази, суд встановив такі обставини спору.

Листом від 20.08.2018р. заявник звернувся до ГУ ДФС у Харківської області у цілях отримання індивідуальної податкової консультації з питання оподаткування податком на доходи фізичних осіб та військовим збором коштів, які виплачуються (компенсуються) підприємством працівникові, після повернення його з відрядження, за фактично витрачені ним кошти під час відрядження на закупівлю паливно-мастильним матеріалів, омивача скла, оливи моторної, дистильованої води та проживання, у разі коли підприємством аванс на відрядження працівнику не видавався.

Даний лист було спрямовано Управлінням до відповідача, ДФС України.

19.09.2018р. владним суб'єктом, ДФС України у відповідь на згадане звернення було видано індивідуальну податкову консультацію за вихідним №4088/6/99-99-13-02-03-15/ІПК від 19.09.2018 р.

У цій консультації зазначено, що у разі якщо працівником придбання товарів (робіт, послуг) здійснено не за рахунок попередньо виданих юридичною особою (роботодавцем) коштів під звіт, то дохід, виплачений цьому працівнику за реалізовані (продані) товари (роботи, послуги) включається до його загального місячного (річного) оподатковуваного доходу як інший дохід та оподатковується податком на доходи фізичних осіб та військовим збором на загальних підставах.

До відносин, які склались на підставі встановлених судом обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи.

При цьому, у розумінні ч. 1 ст. 24 цього ж кодексу людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Згідно з ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У силу ч. 1 ст. 21 Кодексу законів про працю України однією із форм реалізації особою права на працю є робота за наймом - трудовим договором як угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 121 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада). Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку.

Суд не вбачає підстав погодитись із доводами Товариства про те, що у службовому відрядженні наймані працівники є представниками підприємства, адже інститут представництва суб'єкта права пов'язаний з подією обіймання певної посади у штаті суб'єкта господарювання або одержання окремого письмово оформленого повноваження.

За відсутності згаданих вище обставин найманий працівник є окремим та самостійним суб'єктом права, котрий між тим вимушено знаходиться у режимі службового відрядження задля виконання трудової функції.

Витрати найманого працівника під час знаходження у службовому відрядженні у силу фізичної природи людини об'єктивно можуть бути зумовлені або потребами забезпечення життєдіяльності власного організму, або потребами виконання трудової функції.

При кваліфікації події виплати роботодавцем найманому працівнику коштів як компенсації вартості вимушено та об'єктивно неминуче понесених видатків, явно та однозначно пов'язаних з організацією практичного виконання трудової функції суд бере до уваги, що згідно зі ст. 163 Податкового кодексу України та відповідно до п.п. 1.2 п. 161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України і об'єктом справляння податку з доходів фізичних осіб, і об'єктом справляння військового збору є одержаний фізичною особою у звітному податковому періоді дохід.

Норми Податкового кодексу України не містять визначення доходу.

Тому суд вважає за необхідне при вирішенні спору застосувати положення Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», де у ст. 1 законодавцем указано, що активи - ресурси, контрольовані підприємством у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, приведе до отримання економічних вигод у майбутньому; зобов'язання - заборгованість підприємства, що виникла внаслідок минулих подій і погашення якої в майбутньому, як очікується, приведе до зменшення ресурсів підприємства, що втілюють у собі економічні вигоди; витрати - зменшення економічних вигод у вигляді зменшення активів або збільшення зобов'язань, що призводить до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками); доходи - збільшення економічних вигод у вигляді збільшення активів або зменшення зобов'язань, яке призводить до зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків власників).

З огляду на викладене, суд доходить до переконання, що відшкодування роботодавцем тих видатків найманого працівника, котрі об'єктивно та нерозривно пов'язані із виконанням трудової функції у службовому відрядженні, не підпадає під визначення доходу, адже за своєю природою та правовою суттю є виключно компенсацією вимушених витрат, що не мають стосунку до задоволення власних потреб людини.

Інші платежі роботодавця на користь найманого працівника можуть бути кваліфіковані як дохід фізичної особи у разі недоведеності прямого причинно-наслідкового зв'язку з виконанням трудової функції.

Посилання владного суб'єкта виключно на положення п. 170.9 ст. 170 Податкового кодексу України суд визнає недостатнім мотивуванням наданої консультації, адже саме лише формальне недотримання запроваджених цією статтею процедур і правил не призводить до виникнення у фізичної особи - найманого працівника як отримувача коштів доходу у розумінні ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні».

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний суб'єкт при виданні оскарженої консультації не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч. 2 ст. 19 КАС України, надав офіційне тлумачення норми податкового закону, котре не узгоджується з самою суттю доходу як економічної категорії.

Отже, факт порушення прав та інтересів особи у спірних правовідносинах у галузі податкової справи знайшов підтвердження проведеним судовим розглядом, що є визначеною процесуальним законом підставою для скасування індивідуальної податкової консультації контролюючого органу.

При розв'язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21.01.1999 р. у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22.02.2007 р. у справі «Красуля проти Росії», від 05.05.2011р. у справі «Ільяді проти Росії», від 28.10.2010р. у справі «Трофимчук проти України», від 09.12.1994р. у справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01.07.2003р. у справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07.06.2008р. у справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії»), згідно з якими право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Разом із тим, суд бере до уваги, що за змістом перелічених рішень вимога п.1 ст.6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

У ході розгляду справи суд надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Разом із тим, оскільки положення п. 52.3 ст. 52 Податкового кодексу України передбачають лише можливість скасування індивідуальної податкової консультації контролюючого органу, то позов підлягає задоволенню саме в цій частині.

У решті заявлених вимог належить відмовити.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст.139, 143 КАС України та Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст.6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Скасувати індивідуальну податкову консультацію Державної фіскальної служби України №4088/6/99-99-13-02-03-15/ІПК від 19.09.2018 р.

У решті вимог позов - залишити без задоволення.

Роз'яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у порядку п.15.5 Розділу VII КАС України та у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України, а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Роз'яснити, що рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України, а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду.

Рішення виготовлено у повному обсязі у порядку ч.3 ст.243 КАС України 15 квітня 2019 року.

Суддя Сліденко А.В.