Справа № 440/102/19
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 р. Справа № 440/102/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бенедик А.П.,

Суддів: Донець Л.О. , Гуцала М.І. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий-суддя І інстанції Бойко С.С.) від 06.03.2019 року (повний текст ухвали складено 06.03.2019 року) по справі №440/102/19

за позовом ОСОБА_1

до Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів

про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до суду з позовною заявою до Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів про зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 06.03.2019 року позовну заяву повернуто позивачу.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 06.03.2019 року.

Відповідач правом надання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

На підставі положень ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.01.2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Згідно ч.ч.1-3 ст. 169 КАС України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п'яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до адміністративного суду та приймається до розгляду, про що суд постановляє ухвалу в порядку, встановленому статтею 171 цього Кодексу.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 15.01.2019 року позовну заяву залишено без руху. Надано позивачу термін для усунення недоліків позовної заяви десять днів з дня вручення ухвали. Постановляючи вказану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що адміністративний позов не відповідає вищевказаним вимогам КАС України та для усунення недоліків позивачу необхідно надати позовну заяву оформлену у відповідності до вимог статті 160 КАС України та належним чином засвідчені додатки долучені до позовної заяви та копії паспорта у двох примірниках.

05.03.2019 року на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху позивачем суду подано уточнену позовну заяву.

Повертаючи позивачу позовну заяву, уд першої інстанції виходив з того, що заявником у встановлений строк не було виконано вимог ухвали про залишення її без руху, оскільки надана позивачем позовна заява не відповідає вимогам статті 160 КАС України, а саме, не містить інформації про РНОКПП або серію та номер паспорта позивача, код ЄДРПОУ відповідача, не містить чітко сформульованих позовних вимог. Крім того, позивач просить зобов'язати Державну Казначейську службу України стягнути на його користь з Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів проіндексовану визначену суму коштів, як компенсацію середнього заробітку за час вимушеного прогулу та час невиконання рішення суду та зобов'язати Департамент Виконавчої служби Міністерства юстиції України поновити ОСОБА_2 на роботі, однак Державна Казначейська служба України та Департамент Виконавчої служби Міністерства юстиції України не вказані як відповідачі по справі. Також позивачем до позовної заяви не додано жодного доказу що підтверджують обставини якими обґрунтовані позовні вимоги, а позовна заява не містить посилання на неможливість їх надання, як і не містить власного письмового підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав. Крім того, позивачем до позовної заяви не надано а ні доказів сплати судового збору, а ні доказів на підтвердження підстави звільнення його від сплати судового збору. Твердження позивача про звільнення його від сплати судового збору на підставі частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" є безпідставними оскільки ним не заявлено вимог про стягнення заробітної плати та про поновлення на роботі. Позивач у позовній заяві просить зобов'язати відповідача виконати рішення про поновлення ОСОБА_2 на роботі та відшкодувати проіндексовані кошти за час вимушеного прогулу та невиконання судового рішення, а тому відсутні підстави для звільнення його від сплати судового збору на підставі частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір".

Колегія суддів вважає передчасними висновки суду першої інстанції про необхідність повернення повної заяви, виходячи з наступного.

Так, згідно п.п. 1, 3, 6 ч. 2 ст. 173 КАС України, завданням підготовчого провадження є: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає помилковим посилання суду першої інстанції, як на підставу повернення позовної заяви, на те, що позовна заява не містить чітко сформульованих позовних вимог та позивачем не надано доказів, що підтверджують обставини якими обґрунтовані позовні вимоги.

Також, враховуючи заявлені позовні вимоги, з урахуванням правової позиції Конституційного Суду України викладеної у рішенні від 22.04.2014 року по справі № 4-рп/2014 та практики Європейського суду з прав людини (справа "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року), відповідно до якої, право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невідємна частина судового розгляду, суд дійшов висновку, що в даному випадку скаржник звільнений від сплати судового збору за подання позову.

З приводу висновків суду про не зазначення у позовній заяві інформації про РНОКПП або серію та номер паспорта позивача, коду ЄДРПОУ відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Так, положеннями п. 2 ч. 5 ст. 160 КАС України дійсно передбачено, що в позовній заяві зазначаються, серед іншого, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України); реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості відомі позивачу).

Проте, колегія суддів враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у справі "Беллет проти Франції", згідно якої, стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для ЄСПЛ природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.

У рішенні у справі «Серявін та інші проти України» (набуло статусу остаточного 10.15.2011) Європейський Суд з прав людини зазначив (цитата наводиться без посилань на інші справи): «… що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (…). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (…). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (…)».

Європейський Суд з прав людини звернув увагу на те, що «застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірною гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (див. рішення у справі «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), заява № 35787/03, п. 29, від 26.07.2007)».

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що в даному випадку суд першої інстанції допустився надмірного формалізму.

Згідно п. 1 ч. 4. ст.169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Ухвалу про повернення позовної заяви може бути оскаржено. У разі скасування ухвали про повернення позовної заяви за результатами її перегляду та направлення справи для продовження розгляду суд не має права повторно повертати позовну заяву (ч. 7 ст. 169 КАС України).

На підставі вищевикладеного та враховуючи, що позивачем вчинялись дії на вчасне виконання вимог суду щодо усунення недоліків позовної заяви, колегія суддів дійшла висновку, що постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов до передчасного висновку про невиконання позивачем вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху та як наслідок, неправомірно повернув позовну заяву позивачу.

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 312 КАС України).

Відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання (ст. 320 КАС України).

З урахуванням встановлених обставин у справі, колегія суддів вважає, що ухвала Полтавського окружного адміністративного суду від 06.03.2019 року прийнята з порушенням вимог процесуального права, а тому відповідно до вимог ч. 3 ст. 312 КАС України підлягає скасуванню з прийняттям нової, про передачу справи на розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 30.01.2019 року по справі №440/102/19 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів про зобов'язання вчинити певні дії передати на розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_3
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_4 ОСОБА_5