Справа № 320/519/19
Суддя: Журавель В.О.
Дата ухвалення: 2019-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2019 року м. Київ № 320/519/19

Суддя Київського окружного адміністративного суду Журавель В.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ржищівського міського Відділу ДВС ГТУЮ у Київській області про скасування постанови,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Ржищівського міського Відділу ДВС ГТУЮ у Київській області (далі - відповідач), в якому просить суд:

- скасувати постанову начальника відділу Ржищівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Журило О.В. про відкриття виконавчого провадження від 10 травня 2018 р. на підставі виконавчого напису № 561 від 30 січня 2017 р.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем протиправно винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 10 травня 2018 р., оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» пропущено строк для пред'явлення виконавчого напису до виконання. Зазначає, що в пункті 9.1 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що виконавчий напис, за яким стягувачем або боржником є фізична особа, може бути пред`явлений до примусового виконання протягом року з моменту вчинення виконавчого напису. Тому відповідачем порушено строк пред`явлення виконавчого напису до виконання. Вказує, що для одержання виконавчого напису нотаріуса банк повинен був серед інших документів подати й оригінал кредитного договору, проте цього зроблено не було, що обумовлює незаконність нотаріального напису. Крім того, виконавчий напис в порушення вимог ч.3 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» скріплено лише підписом нотаріуса і він не містить зазначення прізвища та ініціалів цієї особи.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 1 квітня 2019 р. відкрито провадження в цій адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 8 квітня 2019 р. Цією ж ухвалою витребувано від відповідача належним чином завірену копію матеріалів виконавчого провадження №56372304 та інших документів.

3 квітня 2019 р. до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому відповідач позову не визнав, у його задоволенні просив відмовити. Зазначає, що відповідач не погоджується з пропущенням строку пред'явлення виконавчого документу до виконання з тих підстав, що строк пред`явлення його до виконання складає три роки, а також те, що виконавчий напис від 30 січня 2017 р. № 561 був повернутий стягувачу 21 липня 2017 р. на підставі пункту 10 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», а тому стягувач має право пред'явити його до виконання. Не відповідають дійсності твердження позивача про те, що він не був повідомлений про відкриття виконавчого провадження, так як позивачу було надіслано виклик до відповідача на 10 год. 00 хв. 17 травня 2018 р. Стверджує, що позивач прибув у відділ, заявивши про те, що не визнає виконавчого документу та добровільно не буде сплачувати борг, погрожував працівникам відділу. Про це складено Акт від 17 травня 2018 р.

Зазначає, що позивачу було запропоновано оскаржити виконавчий напис від 30 січня 2017 р. № 561, але позивач цього не зробив. У відзиві відповідач також просив суд адміністративний позов розглядати без участі його представника.

8 квітня 2019 р. у судове засідання відповідач не прибув.

8 квітня 2019 р. у судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві, а після заслуховування його вступного слова та надання відповідей на запитання суду подав заяву про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

У зв'язку з поданими сторонами заявами про розгляд справи без їхньої участі в порядку письмового провадження у судовому засіданні протокольною ухвалою суду від 8 квітня 2019 р. на підставі ч. 3 ст. 194 КАС України вирішено здійснювати подальший судовий розгляд справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

30 січня 2017 р. Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною видано виконавчий напис за № 561. Як убачається з виконавчого напису, на підставі ст. 34 ч. 1 п. 19, ст. ст. 87, 88, 89 Закону України «Про нотаріат» та п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 р. «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в редакції від 10 грудня 2014 р. на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 р. «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» запропоновано стягнути грошові кошти у сумі 31497 грн. 58 коп. з гр. ОСОБА_1, які є його боргом за кредитним договором № б/н від 20 вересня 2010 р., укладеним між ним та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк».

У цьому виконавчому написі запропоновано задовольнити вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» шляхом перерахування коштів на рахунок НОМЕР_2 в ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі: залишок заборгованості за кредитом - 11791 грн. 81 коп.; залишок заборгованості за відсотками - 5824 грн. 75 коп.; пеня - 10331 грн. 02 коп.; пеня за несвоєчасність сплати боргу за відсотками на суму 100 гривень - 550 грн. 00 коп.; загальна сума становить 28497 грн. 58 коп.; витрати, пов'язані із вчиненням виконавчого напису - 3000 грн. 00 коп. Всього, з урахуванням витрат, пов'язаних з вчиненням виконавчого напису - 31497 грн. 58 коп.

Також у виконавчому написі визначено, що строк, за яким проводиться стягнення - 6 років 1 місяць 19 днів, а саме з 20 вересня 2010 р. по 8 листопада 2016 р. Виконавчий напис має бути пред'явлений до виконання протягом трьох років з дня його винесення згідно з ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавчий напис набирає чинності з дати його реєстрації в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, тобто з 30 січня 2017 р.

Судом встановлено, що на зворотній стороні виконавчого напису наявна відмітка про те, що 21 липня 2017 р. на підставі п. 10 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» повернуто виконавчий документ без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ.

10 травня 2018 р. від ПАТ КБ «Приватбанк» до відповідача надійшла заява від 24 квітня 2018 р. № 82 про відкриття виконавчого провадження. У заяві ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» просить прийняти до виконання виконавчий документ від 30 січня 2017 р. по справі № 561 про стягнення з позивача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості у розмірі 28497 грн. 58 коп., а також витрати, пов'язані із вчиненням виконавчого напису 3000 грн. 00 коп., всього - 31497 грн. 58 коп., та не пізніше наступного робочого дня з дня надходження документу винести постанову про відкриття виконавчого провадження. Крім того, у цій заяві ПАТ КБ «Приватбанк» просить відповідача для забезпечення повного, своєчасного та реального виконання виконавчого листа про стягнення боргу вчинити наступні дії, а саме: накласти арешт на все майно боржника та оголосити заборону на його відчуження відповідно до вимог ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження»; виявити та, за наявності, звернути стягнення коштів на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитних установах; звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у разі їх виявлення без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно; інформацію про накладення арешту на майно гр. ОСОБА_1 внести до відповідних державних реєстрів обтяжень майна; та провести опис майна боржника шляхом складання Акту опису й арешту майна боржника.

До заяви було додано виконавчий документ (виконавчий напис нотаріуса) від 30 січня 2017 р. по справі №561, копію довіреності представника ПАТ КБ «Приватбанк» та підтвердження сплати авансового внеску.

10 травня 2018 р. начальником відділу Ржищівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Журило О.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 56372304.

Виконавчим документом, на підставі якого відкрито це виконавче провадження, був виконавчий напис № 561, виданий 30 січня 2017 р. приватним нотаріусом Бондар І.М. Указану постанову супровідним листом направлено позивачу. Відомості про її вручення позивачу в матеріалах адміністративної справи відсутні.

У цей же день начальником відділу Ржищівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Журило О.В. винесено виклик державного/приватного виконавця від 10 травня 2018 р. №937. Викликом позивача зобов'язано з`явитись до виконавця 17 травня 2018 р. о 10 год. 00 хв. за адресою: 09230, Київська область, м. Ржищів, вул. Леніна, 15/2 щодо сплати боргу за вищевказаним виконавчим документом або надання підтверджуючих документів про сплату. Відомості про його вручення позивачу в матеріалах адміністративної справи відсутні.

17 травня 2018 р. начальником відділу Ржищівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Журило О.В. складено Акт державного виконавця, згідно з яким позивач прибув у відділ, заявивши про те, що не визнає виконавчого документу та добровільно не буде сплачувати борг, погрожував працівникам відділу. Акт підписано одним понятим і в ньому здійснено посилання на ст.22 Закону України «Про виконавче провадження».

23 травня 2018 р. начальником відділу Ржищівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Журило О.В. зроблено запит до Пенсійного фонду України щодо отримання інформації про осіб-боржників, які отримують пенсії. В цей же день відповідач отримав відповідь, згідно з якою позивач знаходиться на обліку Кагарлицького об'єднаного управління ПФУ Київської області та отримує пенсію у розмірі 2463 грн. 10 коп.

24 травня 2018 р. начальником відділу Ржищівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Журило О.В. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у виконавчому провадженні № 56372304. Відповідач зобов'язує здійснювати відрахування із доходів боржника - ОСОБА_1 у відповідності до чинного законодавства на користь стягувача ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 20% до виплати загальної суми боргу 35149 грн. 38 коп. Указану постанову супровідним листом направлено позивачу. Відомості про її вручення позивачу в матеріалах адміністративної справи відсутні.

8 січня 2019 р. листом № 442/в-02 Кагарлицьке об'єднане управління ПФУ Київської області на звернення позивача повідомила його про наступне: «розмір Вашої пенсії станом на 1 листопада 2018 р. становив 2463 грн. 10 коп. 23 листопада 2018 р. до управління на виконання надійшла постанова Ржищівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про звернення стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 у розмірі 20 відсотків пенсії. Відрахування пенсії провадяться з 1 грудня 2018 р. відповідно до ст. 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»».

Позивач вважає постанову відповідача про відкриття виконавчого провадження протиправною та такою, що підлягає скасуванню, у зв'язку з чим звернувся до суду.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підстави, порядок та процедура здійснення виконавчого провадження регулюється Законом України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 р. №1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).

Статтею 1 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Вимогами ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі чіткого переліку виконавчих документів, серед яких зазначено й виконавчі написи нотаріусів (п.3).

Згідно з вимогами ч.1 ст.11 Закону № 1404-VIII строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов'язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем.

Частиною 2 ст. 11 Закону № 1404-VIII визначено, що будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.

Строки, встановлені цим Законом, обчислюються в робочих днях, місяцях і роках, а також можуть визначатися посиланням на подію, яка повинна неминуче настати (ч. 3 ст. 11 Закону № 1404-VII).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 12 Закону № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 12 Закону № 1404-VIII строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Як убачається з ч. 5 ст. 12 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв'язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Позивач в якості підстави для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження посилається на те, що ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось із заявою про примусове виконання судового рішення після закінчення строку для пред'явлення виконавчого напису до виконання. Позивач при цьому обчислює вказаний строк із 30 січня 2017 р. і вважає, що виконавчий напис міг бути пред'явлений до виконання упродовж одного року, тобто лише до 1 лютого 2018 р.. Оскільки заява банку про примусове виконання цього виконавчого документа до відповідача надійшла лише 10 травня 2018 р., то позивач вважає, що строк пред'явлення його до виконання на той час закінчився.

Суд не погоджується з таким твердженням позивача з огляду на наступне.

ПАТ КБ «Приватбанк» як стягувач за виконавчим написом відповідно до вимог ч.1 ст.12 Закону № 1404-VIII може пред'явити до примусового виконання цей виконавчий документ протягом трьох років. Отже, строк пред'явлення ПАТ КБ «Приватбанк» виконавчого напису для примусового виконання згідно з ч. 1 ст. 12 Закону № 1404-VIII становив три роки та повинен був закінчитися 30 січня 2020 р.

Судом встановлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» зверталося до відповідача із заявою про примусове виконання виконавчого напису. Проте, державними виконавцем 21 липня 2017 р. приймалася постанова про повернення виконавчого документа на підставі п. 10 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження". Це підтверджується записом на звороті виконавчого напису нотаріуса, на наявність якого не звернув увагу позивач.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 12 Закону № 1404-VIII строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: 1) пред'явлення виконавчого документа до виконання; 2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Це означає, що після 21 липня 2017 р. строк пред'явлення виконавчого напису до виконання було перервано через прийняття рішення про повернення вказаного виконавчого документа.

10 травня 2018 р. ПАТ КБ «Приватбанк» знову звернулося до відповідача із заявою про відкриття виконавчого провадження. У цей же день винесено спірну постанову про відкриття виконавчого провадження № 56372304.

Отже, судом встановлено, що строк пред'явлення до виконання цього виконавчого напису становить три роки, при цьому 21 липня 2017 р. вказаний строк було перервано, а 10 травня 2018 р. - поновлено. Тому суд визнає, що ПАТ КБ «Приватбанк» 10 травня 2018 р. своєчасно пред'явило виконавчий напис нотаріуса для примусового виконання і у органу ДВС не було підстав для повернення виконавчого документа через закінчення строку пред'явлення його до виконання.

Це означає, що твердження позивача про порушення вказаного строку не відповідають дійсності, оскільки ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм законодавства. Це означає, що відповідачем при прийнятті рішення про відкриття виконавчого провадження здійснено контроль за дотриманням строків пред'явлення до виконання цього виконавчого напису нотаріуса, не порушено прав позивача та вчинено всі спірні дії у порядку, у строки та у спосіб, що передбачені Законом України «Про виконавче провадження».

Щодо посилання позивача на Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 р. за №296/5, суд зазначає наступне.

Позивач посилається на пункт 9.1 глави 16 (Вчинення виконавчих написів) Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, згідно з яким виконавчий напис, за яким стягувачем або боржником є фізична особа, може бути пред`явлений до примусового виконання протягом року з моменту вчинення виконавчого напису.

Суд погоджується з позивачем, що таку вимогу встановлено вказаною нормою Порядку. Водночас, суд бере до уваги наступне. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України є підзаконним нормативно-правовим актом, що затверджено наказом Міністерства юстиції України, який регламентує виключно діяльність нотаріусів та не регламентує діяльність державних чи приватних виконавців.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону № 1404-VIII зазначено, що зміна умов і норм виконавчого провадження здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону. Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін.

Суд наголошує, що виконавчий напис нотаріуса є виконавчим документом. Вимоги до виконавчих документів і строк пред'явлення їх до виконання передбачено наведеними вище нормами Закону України «Про виконавче провадження». У даному випадку ці строки передбачено вказаним Законом і вони складають саме три роки, а не один рік, як про це вказано у Порядку.

Суд також звертає увагу, що згідно з п.8 цього Порядку стягнення за виконавчим написом провадиться в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством для виконання судових рішень та Законом України «Про виконавче провадження».

Тому з наведених вище мотивів і підстав суд не може взяти до уваги вказаний аргумент позивача, оскільки застосування підзаконного правового акта у цій ситуації призвело б до порушення закону, що має вищу юридичну силу порівняно з підзаконним актом - Порядком.

Щодо твердження позивача про те, що виконавчий напис в порушення вимог ч. 3 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» скріплено лише підписом нотаріуса і він не містить зазначення прізвища та ініціалів цієї особи, суд зазначає про таке.

Приписами ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у виконавчому документі, зокрема, зазначаються найменування органу, прізвище, ім'я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала (п.1). Частиною третьою цієї ж статті визначено, що виконавчий документ підписується уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплюється печаткою.

Судом за наслідками дослідження виконавчого напису встановлено, що у цьому виконавчому документі вказано найменування органу, прізвище, ім'я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала. Так, у ньому вказано: «Я, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна…», тобто виконано вимоги п. 1 ч. 1 ст. 4 вказаного Закону. На виконавчому написі є підпис посадової особи, яка його склала, який скріплено гербовою печаткою. З урахуванням того, що це печатка приватного нотаріуса, то на вказаній печатці зазначено: «Приватний нотаріус Дніпровський міський нотаріальний округ Бондар Ірина Михайлівна». Таким чином, у виконавчому документі при скріпленні підпису печаткою у такий спосіб здійснено одночасно і зазначення посадової особи, яка його підписала, тобто дотримано вимоги ч. 3 ст. 4 вказаного Закону.

Це означає, що твердження позивача про відсутність зазначення прізвища та ініціалів посадової особи не відповідають дійсності, оскільки ґрунтуються на поверховому дослідженні документа та помилковому тлумаченні норм законодавства.

Надаючи оцінку аргументам позивача про те, що для одержання виконавчого напису нотаріуса банк повинен був серед інших документів подати й оригінал кредитного договору, проте цього зроблено не було, що обумовлює незаконність нотаріального напису, суд зазначає про наступне.

Предметом спору у цій адміністративній справі є постанова органу ДВС про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача, з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Отже, право на оскарження нотаріальної дії надано боржнику, який у даному випадку є позивачем у цій адміністративній справі. Як встановлено судом, позивач своїм правом на оскарження нотаріальної дії у порядку цивільного судочинства не скористався. Суд звертає увагу, що державний виконавець позбавлений права оскаржувати зазначену нотаріальну дію. За таких обставин твердження позивача про порушення, вчинені нотаріусом при винесенні зазначеного вище виконавчого напису, не є належними доказами у справі, не стосуються предмета доказування у цій адміністративній справі, оскільки ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм законодавства. За таких обставин з наведених мотивів і підстав судом ці аргументи позивача до уваги не беруться.

Щодо посилання відповідача на Акт державного виконавця від 17 травня 2018 р., суд зазначає наступне.

Як убачається з Акту державного виконавця від 17 травня 2018 р., позивач у цей день відмовився приймати постанову про відкриття виконавчого провадження та відмовився її виконувати.

У судовому засіданні 8 квітня 2019 р. позивач заперечував той факт, що він приходив 17.05.2018 до відповідача і відмовлявся від прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження. Зазначив, що про оскаржувану постанову дізнався тільки з відповіді Кагарлицького об'єднаного управління ПФУ Київської області та тоді, коли ознайомився із виконавчим провадженням.

Суд також враховує, що в Акті від 17 травня 2018 р. міститься підпис лише одного понятого, тоді як відповідно до вимог ч. 3 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» кількість понятих під час вчинення виконавчих дій не може бути меншою ніж дві особи. Суд звертає увагу, що в Акті здійснено посилання на ст. 22 цього Закону. За таких обставин цей Акт в силу приписів ст. 74 КАС України не є допустимим доказом у справі.

Отже, суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що позивачу було відомо про оскаржувану постанову ще 17 травня 2018 р., коли був складений Акт державного виконавця. З огляду на це у суду відсутні належні, допустимі і достатні докази, які б підтверджували відомості, зазначені у вказаному Акті. Отже, підстави для прийняття судом рішення про залишення позову без розгляду за таких обставин відсутні.

На підставі викладеного суд визнає, що оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження від 10 травня 2018 р. не суперечить вимогам Закону № 1404-VIII, та не є протиправною, а тому не підлягає скасуванню.

Суд визнає, що відповідач, приймаючи спірну постанову, діяв відповідно до вимог чинного законодавства України, отже дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 2 КАС України та не порушив права позивача.

Позивачем під час розгляду справи не було надано належні та допустимі докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а наведені ним доводи було спростовано відповідачем.

Ураховуючи викладене та виходячи з меж заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову, то підстави для вирішення питання про повернення судового збору і витрат на правничу допомогу у цій справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 287 КАС України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1, адреса: АДРЕСА_1, ідентифікаційний код - НОМЕР_1.

Відповідач - Ржищівський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, адреса: вул. Соборна, 15/2, м. Ржищів, Київська область, 09230, код ЄДРПОУ - 33065541.

Суддя Журавель В.О.

Дата виготовлення і підписання рішення - 15 квітня 2019 р.