Справа № 2а-12380/10/1370
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/1215/19

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Багрія В.М., Гінди О.М.

за участі секретаря судового засідання Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року (суддя Мричко Н.І., м. Львів, повний текст судового рішення складено 26 грудня 2018 року) у справі за адміністративним позовом Личаківської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області до ОСОБА_1 про стягнення податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів,-

ВСТАНОВИЛА:

Державна податкова інспекція у Шевченківському районі м. Львова звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, у якому просила стягнути з відповідача податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів у розмірі 37920,00 грн. В обґрунтування позовних вимог податковий орган зазначив, що відповідачем при проведенні першої реєстрації транспортного засобу не сплачено до бюджету суми податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, що є підставою для його стягнення податковим органом в примусовому порядку.

Протокольною ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року допущено заміну позивача правонаступником Личаківською обєднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Львівській області.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року у справі №2а-12380/10/1370 в задоволенні позову - відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржила Личаківська обєднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Львівській області, яка із покликанням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на обставини, викладені в позовній заяві, яким суд першої інстанції не надав належної правової оцінки. Крім цього, апеляційну скаргу мотивовано тим, що реєстрація транспортного засобу не є доказом того, що податок відповідач сплатив, як і не є підставою звільнення відповідача від конституційного обовязку сплатити такий податок. Скаржник вказує, що відповідач не надав оригіналу квитанції, яку повинен був отримати після завершення приймання готівки відповідно до «Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.08.2010 №379 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27.01.2011 за №123/18861; далі Інструкція №379). Скаржник зазначає, що контролюючий орган визначає суму податкового зобовязання лиш щодо юридичних осіб (платників податку), що не поширюється на фізичних осіб власників транспортних засобів.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2019 року задоволено клопотання Личаківської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про заміну позивача правонаступником та замінено Личаківську обєднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Львівській області правонаступником Головним управлінням ДФС у Львівській області.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обов'язковою передумовою прийняття посадовою особою відповідного державного органу рішення про першу реєстрацію в Україні транспортного засобу з присвоєнням державного номерного знака Закон визначає факт пред'явлення заявником оригіналу квитанції (платіжного доручення) про сплату податку. Відсутність документів про сплату податку є підставою для відмови у вчиненні реєстраційної дії. Причини ненадходження до бюджету коштів за реєстрацію згаданого в цій справі автомобіля та ще понад тисячі інших автомобілів розслідуються в порядку кримінального судочинства, результати розслідування в контексті спірних правовідносин - відсутні. Суд першої інстанції зазначив, що податковий орган не надав належних доказів проведення перевірки відповідача на предмет дотримання ним податкового законодавства щодо сплати податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів (напр. акт перевірки), а також доказів узгодження суми податкового зобов'язання шляхом надіслання відповідачу податкового повідомлення-рішення. Крім того, суд першої інстанції вказав, що позивач не надав суду доказів скерування відповідачу податкових вимог. З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави для стягнення з відповідача податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин та механізмів відсутні, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне зясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що згідно з листом Львівського відділу реєстраційно-екзаменаційної роботи Управління Державтоінспекції від 31.08.2010 №9/2074, 08.12.2009 на громадянина ОСОБА_1 зареєстровано два транспортні засоби VOLKSWAGEN (державний номерний знак ВС 8278СА) 1999 року випуску та VOLKSWAGEN (державний номерний знак НОМЕР_1) 2001 року випуску без сплати податку з власників транспортних засобів.

Відповідно до розрахунку, що міститься в довідці про результати перевірки сплати податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів від 11.11.2010 №26760/17-010 сума податкового зобовязання по податку з власників транспортних засобів становить 37920,00 грн.

Згідно інформаційних листів Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова від 12.11.2010 №26946/19-020 та №26947/19-020 кошти з податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів до місцевого бюджету Шевченківського району не надходили.

У звязку з тим, що відповідач добровільно не сплатив податок з власників транспортних засобів при першій реєстрації, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення такого в судовому порядку.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 34 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 №3353-XII (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов'язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків.

Згідно з частиною четвертою статті 34 вказаного Закону державна реєстрація та облік автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів здійснюються підрозділами Державтоінспекції Міністерства внутрішніх справ України. Для автоматизованого обліку зареєстрованих транспортних засобів та відомостей про їх власників ведеться Єдиний державний реєстр, держателем якого є Державтоінспекція Міністерства внутрішніх справ України.

Статтею 67 Конституції України встановлено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів» від 11.12.1991 № 1963-XII, положення якого діяли на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон №1963-XII) платниками податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів є громадяни України, які здійснюють першу реєстрацію в Україні.

Транспортний засіб відповідача є об'єктом оподаткування відповідно до статті 2 Закону №1963-XII.

Згідно з частиною другою, третьою статті 3 Закону №1963-XII перша реєстрація в Україні - це реєстрація транспортного засобу в Україні, яка здійснюється уповноваженими державними органами України вперше щодо цього транспортного засобу. Податок з визначених цим Законом власників наземних транспортних засобів сплачується юридичними та фізичними особами за місцем реєстрації таких транспортних засобів на спеціальні рахунки територіальних дорожніх фондів республіканського бюджету Автономної Республіки Крим, обласних бюджетів та бюджетів міст Києва та Севастополя.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону №1963-ХІІ податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів сплачується фізичними особами - перед проведенням першої реєстрації в Україні, реєстрацією, перереєстрацією транспортних засобів, а також перед технічним оглядом транспортних засобів щорічно або один раз за два роки, але не пізніше першого півріччя року, в якому провадиться технічний огляд.

Фізичні особи платники податку зобов'язані пред'являти органам, що здійснюють першу реєстрацію в Україні, реєстрацію, перереєстрацію, зняття з обліку або технічний огляд транспортних засобів, квитанції або платіжні доручення про сплату податку за попередній (у разі здійснення сплати) та за поточний роки, а платники, звільнені від сплати цього податку, - відповідний документ, що дає право на користування цими пільгами (частина четверта статті 5 Закону №1963-XII).

На момент реєстрації транспортного засобу відповідачем єдиний на території України порядок державної реєстрації та обліку автомобілів та видачі реєстраційних документів і номерних знаків встановлювався «Правилами державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 №1388 (далі - Правила №1388)

Згідно з пунктом 2 Правил №1388 ці Правила є обов'язковими для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх.

Відповідно до пункту 3 Правил №1388 державна реєстрація транспортних засобів здійснюється органами Державтоінспекції МВС з метою контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів встановленим в Україні вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням вимог законодавства, що визначає порядок сплати податків, внесення інших обов'язкових платежів, використання транспортних засобів в умовах воєнного та надзвичайного стану, а також для забезпечення їх обліку та попередження протиправних дій щодо них.

Пунктом 8 Правил №1388 встановлено, що реєстрація транспортних засобів здійснюється на підставі заяви власника, поданої особисто, і документів, що посвідчують його особу, правомірність придбання транспортного засобу, оцінку його вартості, яка провадиться спеціалістом, що пройшов необхідну підготовку у порядку, встановленому МВС, Мін'юстом, Держпромполітики, Держмитслужбою та Фондом державного майна і має відповідні документи, відповідність конструкції транспортного засобу встановленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків, а також внесення в установленому порядку платежів за огляд транспортних засобів, реєстрацію, перереєстрацію та зняття їх з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків.

Відповідно до частини шостої статті 5 Закону №1963-XII у разі відсутності документів про сплату податку або документів, що дають право на користування пільгами, перша реєстрація в Україні, реєстрація, перереєстрація, зняття з обліку і технічний огляд транспортних засобів не провадяться.

Системний аналіз вказаних законодавчих положень, дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що здійснення державної реєстрації транспортного засобу без попередньої сплати податку з власників транспортних засобів не передбачено законом. Наявність документів про внесення зазначених платежів є обов'язковою умовою реєстрації таких ТЗ в органах ДАІ. Відсутність квитанції про сплату податку виключає можливість проведення першої реєстрації транспортного засобу.

У разі відсутності документів про сплату податку реєстрація, перереєстрація і технічний огляд транспортних засобів не повинні проводитися, органи реєстрації та проведення технічного огляду повинні контролювати сплату податку перед проведенням технічного огляду, реєстрацією та перереєстрацією транспортних засобів.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 20 червня 2018 року (справа №2а-2883/11/1370), від 04 травня 2018 року (справа №2а-2920/11/1370), від 18 грудня 2018 року (справа №2а-144/11/1370), від 04 квітня 2019 року (№2а-3545/11/1370).

Разом з тим, ОСОБА_1 подав заяву у прокуратуру Львівської області, яка зареєстрована 29.06.2011, в якій він зазначив про незаконну реєстрацію транспортних засобів на його імя.

Згідно з постановою старшого слідчого СУ ГУ МВС України у Львівській області від 24.10.2013 ОСОБА_1 визнано потерпілим у кримінальній справі №181-0062 порушеної за ознаками злочину, передбаченого ст.ст.190 ч.4, ст.358 ч.1.3 Кримінального кодексу України.

В свою чергу, судом першої інстанції з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень з'ясовано, що вироками №1-233/11 від 01.07.2013 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/33195653) та №1/463/51/13 від 13.11.2013 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/35407558) начальника та заступника начальника Львівського відділу реєстраційно-екзаменаційної роботи ОСОБА_2 України у Львівській області засуджено за вчинення злочину, передбаченого частиною 2 статті 367 КК України (службова недбалість). Звинувачення ґрунтувалося в тому числі на тому, що протягом 2009-2010 років у Львівському ВРЕР УДАІ ГУ МВС України у Львівській області проведено реєстрацію транспортних засобів у 235 випадках частково без сплати податку з власників транспортних засобів, що реєструються вперше в Україні, а у 1711 повністю, що потягло за собою ненадходження до місцевого бюджету податку з власників транспортних засобів на загальну суму 45578100 грн.

Місцеві податкові інспекції Львівської області впродовж 2009-2012 років подали до Львівського окружного адміністративного суду більше 1300 позовів про стягнення податкового боргу з фізичних осіб, що надалі визнавалися потерпілими в згаданих кримінальних провадженнях. Ці позови за змістом та доказовою базою є типовими та аналогічними до позову, що розглядається судом у цьому провадженні.

Кримінальне провадження №0001639 від 28.05.2013 (виділене із справи, по якій вже постановлено вказаний вище вирок) за фактом шахрайства, вчиненого невстановленими особами в особливо великих розмірах, підроблення документів та використання невстановленими особами завідомо підроблених документів за ознаками злочинів, передбачених частиною 4 статті 190, частиною 1, частиною 3 статті 358 КК України, триває.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивачем не доведено беззаперечними, належними та допустимими доказами наявності в діях відповідача ознак протиправної не сплати податку з власників транспортних засобів та як вірно зазначено судом першої інстанції причини ненадходження до бюджету коштів за реєстрацію згаданого в цій справі автомобіля та ще понад тисячі інших автомобілів вже вісім років розслідуються в порядку кримінального судочинства, результати розслідування в контексті спірних правовідносин - відсутні.

Окрім того, для звернення до суду про стягнення податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів податкове зобов'язання повинно набути ознак податкового боргу.

Спеціальним законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов'язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов'язкових платежів), положення якого діяли на час виникнення спірних правовідносин у відповідній редакції, був Закон України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 №2181-III (далі - Закон №2181-III).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2181-III: податкове зобов'язання - зобов'язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або іншими законами України (пункту 1.2); податкове повідомлення - письмове повідомлення контролюючого органу про обов'язок платника податків сплатити суму податкового зобов'язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Законом (пункт 1.9); податковий борг (недоїмка) - податкове зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгоджене платником податків або узгоджене в адміністративному чи судовому порядку, але не сплачене у встановлений строк, а також пеня, нарахована на суму такого податкового зобов'язання (пункт 1.3).

Відповідно до підпункту 5.4.1 пункту 5.4 статті 5 Закону №2181-III узгоджена сума податкового зобов'язання, не сплачена платником податків у строки, визначені цією статтею, визнається сумою податкового боргу платника податків.

Згідно з підпунктом 6.2.1 пункту 6.2 статті 6 Закону №2181-III у разі коли платник податків не сплачує узгоджену суму податкового зобов'язання в установлені строки, податковий орган надсилає такому платнику податків податкові вимоги.

Підпунктом 6.2.3 пункту 6.2 статті 6 Закону №2181-III податкові вимоги надсилаються: а) перша податкова вимога - не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання. Перша податкова вимога містить повідомлення про факт узгодження податкового зобов'язання та виникнення права податкової застави на активи платника податків, обов'язок погасити суму податкового боргу та можливі наслідки непогашення його у строк; б) друга податкова вимога - не раніше тридцятого календарного дня від дня направлення (вручення) першої податкової вимоги, у разі непогашення платником податків суми податкового боргу у встановлені строки. Друга податкова вимога додатково до відомостей, викладених у першій податковій вимозі, може містити повідомлення про дату та час проведення опису активів платника податків, що перебувають у податковій заставі, а також про дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.

Відповідно до підпункту 6.2.4 пункту 6.2 Закону №2181-III податкова вимога вважається надісланою (врученою) юридичній особі, якщо її передано посадовій особі такої юридичної особи під розписки або надіслано листом з повідомленням про вручення.

Податкова вимога вважається надісланою (врученою) фізичній особі, якщо її вручено особисто такій фізичній особі або її законному представникові чи надіслано листом на її адресу за місцем проживання або останнього відомого місця її знаходження із повідомленням про вручення.

Згідно з підпунктом 6.3.1 пункту 6.3 статті 6 Закону №2181-III податкове повідомлення виставляється за кожним окремим податком, збором (обов'язковим платежем). Контролюючий орган веде реєстр виданих податкових повідомлень щодо окремого платника податків.

Податкова вимога повинна містити загальну суму податкового боргу та суми податкового боргу за кожним окремим податком, збором (обов'язковим платежем). Податковий орган веде реєстр виданих податкових вимог щодо окремих платників податків.

Таким чином, дотримання відповідних податкових процедур узгодження нарахованих податковим органом зобов'язань, які включають в себе обов'язок по виставленню податкового повідомлення-рішення за кожним окремим податком, збором (обов'язковим платежем), його вручення (направлення) платнику податків, надісланню такому платнику податкових вимог, повинно передувати реалізації права суб'єкта владних повноважень на стягнення з платника податків коштів у рахунок погашення податкового боргу, у тому числі шляхом звернення із відповідним позовом до адміністративного суду.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові 28 листопада 2018 року у справі №2а-11893/10/1370.

В матеріалах справи відсутні докази того, що відносно відповідача приймалось податкове повідомлення-рішення про визначення суми податкового зобов'язання зі сплати податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів й таке вручалось (направлялось) платнику податків, не надано позивачем і доказів того, що відповідачу надсилались податкові вимоги, а тому сума коштів, яку податковий орган просить стягнути з відповідача як несплачене податкове зобов'язання, у встановленому законом порядку не узгоджена й статусу податкового боргу не набула.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ч.3 ст.243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини пятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5
Повне судове рішення складено 18 квітня 2019 року.