Справа № 520/1508/19
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

16.04.2019 р. справа №520/1508/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Старосєльцевої О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Кіт С.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповічача - ОСОБА_2,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Головного управління ДФС у Харківській області до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВО "УКРСПЕЦКОМПЛЕКТ" про накладення арешту на кошти, які перебувають на рахунках товариства,-

встановив:

Субєкт владних повноважень, ГУ ДФС у Харківській області, у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про накладення арешту на кошти Товариства з обмеженою відповідальністю "ВО "УКРСПЕЦКОМПЛЕКТ" у банку.

Підставами позову є доводи про те, що платник вчинив не допуск до перевірки. Указане діяння відповідно до ст.94 ОСОБА_3 кодексу України є підставою для застосування адміністративного арешту коштів на рахунках у банку.

Відповідач, Товариства з обмеженою відповідальністю "ВО "УКРСПЕЦКОМПЛЕКТ" (далі за текстом Товариство, ТОВ) з поданим позовом не погодився.

Підставами заперечень проти позову є доводи про те, що перевірка була призначена контролюючим органом протиправно, а відмова платника від її проведення є законною.

Дослідивши приєднані до справи докази, суд установив такі обставини спору.

27.11.2018р. контролюючим органом, ГУ ДФС у Харківській області було видано наказ №8894 з приводу призначення документальної планової перевірки Товариства.

10.12.2018 р. працівниками контролюючого органу було складено рукописний акт з приводу відмови ТОВ у допуску до перевірки.

11.12.2018 р. контролюючий органом було прийнято власне рішення №51567/10/20-40-14-03-16 з приводу умовного адміністративного арешту майна Товариства.

Доказів виконання цього рішення працівниками контролюючого органу матеріали справи не містять, з чого суд доходить до переконання, що згадане рішення було складено, без наміру практичної реалізації, виключно задля формального дотримання процедури.

14.02.2019 р. контролюючий орган заявив до суду вимогу про накладення адміністративного арешту на кошти платника у банку.

До відносин, які склались на підставі встановлених судом обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

З 01.01.2011 р. правовідносини з приводу адміністративного арешту майна платника податків за подією відмови від проведення перевірки унормовані, насамперед, приписами ст. 94 ОСОБА_3 кодексу України.

Інші норми ОСОБА_3 кодексу України, котрі врегульовують суміжні процедури арешту майна платника за іншими підставами (а саме: п. 20.1.31 ст. 20 (зупинення операцій на рахунках у банку за не допуск до обстеження приміщень і територій), п. 20.1.32 ст. 20 (зупинення операцій на рахунках у банку за створення перешкод у діяльності податкового керуючого), п. 20.1.33 ст. 20 (арешт за недостатність майна для погашення податкового боргу), п. 89.4 ст. 89 (зупинення операцій на рахунках у банку за не допуск податкового керуючого), п. 91.4 ст. 91 (зупинення операцій на рахунках у банку за невиконання законних вимог податкового керуючого) ОСОБА_3 кодексу України) на спірні правовідносини не поширюються, а відтак, застосуванню при розв'язанні даного спору не підлягають.

Продовжуючи розгляд справи, суд відзначає, що згідно з п.п. 94.2.3 ст. 94 ОСОБА_3 кодексу України адміністративний арешт майна платника податків (який у розумінні п. 94.1 ст. 94 ОСОБА_3 кодексу України є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов'язків (а не лише сплати податкового боргу), визначених законом) застосовується у разі, коли платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу.

Суд зауважує, що запроваджена п. 94.2.3 ст. 94 ОСОБА_3 кодексу України підстава для застосування адміністративного арешту майна платника податків є самостійним приводом для реалізації контролюючим органом заходів податкового примусу виключно за процедурою ст.94 ОСОБА_3 кодексу України і жодним чином не стосується інших аналогічних суміжних процедур, згаданих у п. 20.1.31 ст. 20 (зупинення операцій на рахунках у банку за не допуск до обстеження приміщень і територій), п. 20.1.32 ст. 20 (зупинення операцій на рахунках у банку за створення перешкод у діяльності податкового керуючого), п. 20.1.33 ст. 20 (арешт за недостатність майна для погашення податкового боргу), п. 89.4 ст. 89 (зупинення операцій на рахунках у банку за не допуск податкового керуючого), п. 91.4 ст. 91 (зупинення операцій на рахунках у банку за невиконання законних вимог податкового керуючого) ОСОБА_3 кодексу України.

При цьому, суд відмічає, що за п. 94.2.3 ст. 94 ОСОБА_3 кодексу України до винної особи можуть бути застосовані два цілком окремі, самостійні та незалежні один від одного заходи державного податкового примусу, а саме: 1) контролюючим органом - арешт майна платника податків у порядку абз. 1 п. 94.6 ст. 96 ОСОБА_3 кодексу України з подальшим судовим підтвердженням відповідно до абз. 1 п. 94.10 ст. 94 цього ж кодексу; 2) судом - арешт коштів у порядку абз.3 п.94.6 ст.96 ОСОБА_3 кодексу України за зверненням контролюючого органу.

Такий самий по суті правовий висновок Верховного Суду з приводу застосування ст.94 ОСОБА_3 кодексу України викладений у постанові палати Касаційного адміністративного суду від 27.11.2018 р. по справі №820/1929/17 (касаційне провадження №К/9901/40847/18).

З огляду на викладене, суд вважає, що відсутність судового акту про підтвердження обґрунтованості рішення контролюючого органу з приводу адміністративного арешту майна платника податків не є правовою перешкодою для накладення арешту на кошти платника.

ОСОБА_3 кодексу України не містять жодних підстав для висновку про існування інституту загального адміністративного арешту майна платника податків, складовими якого є арешт усього майна платника за винятком коштів та арешт коштів платника.

Суд зауважує, що кожен з наведених заходів державного податкового примусу спрямований на створення рівнозначних юридичних наслідків відносно окремих об'єктів власності платника: 1) обмеження правомочностей власника відносно усіх активів (окрім коштів) у зв'язку з невиконанням податкового обов'язку у вигляді допуску до перевірки та подання документів до перевірки; 2) обмеження правомочностей власника відносно коштів у зв'язку з невиконанням податкового обов'язку у вигляді допуску до перевірки та подання документів до перевірки.

Розвязуючи спір, суд бере до уваги, що закон не містить ані визначення, ані будь-яких кваліфікуючих ознак діяння платника з приводу відмови від перевірки чи не допуску до перевірки.

Водночас із цим, за приписами абз. 5 п. 81.1 ст. 81 ОСОБА_3 кодексу України підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки є: 1) непредявлення або направлення на перевірку, або копії наказу про призначення перевірки, або службового посвідчення, 2) ненадіслання копії наказу про призначення перевірки, 3) предявлення оформлених без додержання вимог закону або направлення на перевірку, або копії наказу про призначення перевірки, або службового посвідчення.

Суд зауважує, що згідно з абз. 2-3 п. 81.1 ст. 81 ОСОБА_3 кодексу України вимогами до форми та змісту направлення на перевірку визначені: 1) підпис керівника контролюючого органу (заступника керівника чи уповноваженої особи), 2) печатка контролюючого органу, 3) дата видачі направлення, 4) найменування контролюючого органу, 5) реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, 6) найменування та реквізити суб'єкта перевірки або об'єкта перевірки, 7) мета перевірки, 8) вид перевірки, 9) підстави перевірки, 10) дата початку перевірки, 11) тривалість перевірки, 12) посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку; а вимогами до форми та змісту наказу про призначення перевірки визначені: 1) підпис керівника контролюючого органу (заступника керівника чи уповноваженої особи), 2) печатка контролюючого органу, 3) дата видачі, 4) найменування контролюючого органу, 5) найменування та реквізити суб'єкта перевірки або адреса об'єкта перевірки, 6) мета перевірки, 7) вид перевірки, 8) підстави перевірки, 9) дата початку перевірки, 10) тривалість перевірки, 11) період діяльності, який підлягає перевірці.

Абзац 6 п.п. 81.1 ст. 81 ОСОБА_3 кодексу України містить імперативне застереження, відповідно до якого відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п'ятому цього пункту, не дозволяється.

Тому, суд вважає, що будь-яке діяння платника податків, котре не охоплюється ознаками за абз. 5-6 п. 81.1 ст. 81 ОСОБА_3 кодексу України, не може бути кваліфіковано як відмова від проведення перевірки.

Окремо суд зважає, що платник податків у порядку абз. 6 п.п. 81.1 ст. 81 ОСОБА_3 кодексу України має право оцінювати на відповідність закону документи контролюючого органу відносно призначення та проведення перевірки виключно у межах параметрів за зовнішнім оформленням, незгода платника з суттю підстав для призначення перевірки не є підставою для відмови у допуску працівників контролюючого органу до перевірки, позаяк підстави для перевірки визначені зовсім іншими нормами закону, а саме: ст.ст.75, 77, 78, 80 ОСОБА_3 кодексу України.

Вирішуючи справу, суд наголошує, що за спеціальним правилом абз. 7 п. 81.1 ст. 81 ОСОБА_3 кодексу України у разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.

Таким чином, закон прямо передбачає, що навіть відмова службових (посадових, уповноважених) осіб платника від одержання у працівників контролюючого органу документів про перевірку не є відмовою від перевірки, позаяк перевірка розпочинається безвідносно до названої події.

З огляду на викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах відсутня подія відмови платника від проведення перевірки у розумінні ст. 81 ОСОБА_3 кодексу України.

Вказана обставина є окремою, самостійною та достатньою підставою для відмови у позові.

Розвязуючи спір, суд бере до уваги і приписи ч. 2 ст. 19 Конституції України, де передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд відмічає, що у спірних правовідносинах дія контролюючого органу з проведення перевірки мала місце 10.12.2018 р.

Вчинена, на думку контролюючого органу, відмова платника від проведення фактичної перевірки також припадає на 10.12.2018 р.

З урахуванням строків, механізму та призначення адміністративного арешту майна платника податків згідно з ст. 94 ОСОБА_3 кодексу України та ст. 283 КАС України подія прийняття контролюючим органом власного рішення про застосування адміністративного арешту майна та подія звернення контролюючого органу до суду з вимогою про застосування адміністративного арешту майна повинні бути максимально наближеними до календарної дати відмови платника від перевірки (не допуску до перевірки).

Однак, у даному конкретному випадку контролюючий орган прийняв рішення про звернення до суду лише 14.02.2019 р. (тобто по минуванню більш як 2 місяців від спроби проведення перевірки), що не узгоджується з самою суттю адміністративного арешту активів як невідкладного та негайного заходу податкового примусу за вчинення особою протиправного діяння.

Вказана обставина також є окремою, самостійною та достатньою підставою для відмови у позові.

Продовжуючи розгляд справи, суд відзначає, що згідно з п. 94.2 ст. 94 ОСОБА_3 кодексу України адміністративний арешт майна платника податків (який у розумінні п. 94.1 ст. 94 ОСОБА_3 кодексу України є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов'язків (а не лише сплати податкового боргу), визначених законом) застосовується у разі, коли платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу (п. 94.2.3 ст. 94) або у разі коли платник податків (його посадові особи або особи, які здійснюють готівкові розрахунки та/або провадять діяльність, що підлягає ліцензуванню) відмовляється від проведення відповідно до вимог цього Кодексу інвентаризації основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, коштів (зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки) (п. 94.2.8 ст. 94).

Отже, відмова платника податків від виконання обовязку за п. 20.1.4 ст. 20 ОСОБА_3 кодексу України зумовлює виникнення підстави для застосування адміністративного арешту за п. 94.2.3 ст. 94 ОСОБА_3 кодексу України.

За приписами абз. 3 п. 94.6 ст. 94 ОСОБА_3 кодексу України звільнення коштів з-під арешту банк або інша фінансова установа здійснює за рішенням суду.

Відповідно до п. 94.19 ст. 94 ОСОБА_3 кодексу України припинення адміністративного арешту майна платника податків здійснюється у зв'язку з: 94.19.1. відсутністю протягом строку, зазначеного у пункті 94.10, рішення суду про визнання арешту обґрунтованим; 94.19.2. погашенням податкового боргу платника податків; 94.19.3. усуненням платником податків причин застосування адміністративного арешту; 94.19.4. ліквідацією платника податків, у тому числі внаслідок проведення процедури банкрутства; 94.19.5. наданням відповідному контролюючого органу третьою особою належних доказів про належність арештованого майна до об'єктів права власності цієї третьої особи; 94.19.6. скасуванням судом або контролюючим органом рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу про арешт; 94.19.7. прийняттям судом рішення про припинення адміністративного арешту; 94.19.8. пред'явленням платником податків дозволів (ліцензій) на провадження діяльності, а також документа, що підтверджує реєстрацію реєстраторів розрахункових операцій, здійснену в установленому законодавством порядку, крім випадків, визначених законодавством; 94.19.9. фактичним проведенням платником податків інвентаризації основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, у тому числі зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки.

Порівнюючи зміст п. 94.2 ст. 94 ОСОБА_3 кодексу України із змістом п. 94.19 ст. 94 названого кодексу, суд доходить висновку, що передбаченій п. 94.2.3 п. 94.2 ст. 94 ОСОБА_3 кодексу України підставі для застосування адміністративного арешту майна платника податків кореспондує передбачена п. 94.19.3 ст. 94 ОСОБА_3 кодексу України підстава припинення дії арешту - усунення платником податків причин застосування адміністративного арешту, тобто допуск платником працівників тероргану ДФС України до проведення призначеної контролюючим органом перевірки або допуск платником працівників тероргану ДФС України до приміщень, котрі використовуються у межах господарської діяльності.

При цьому, у силу дії прямої норми абз. 3 п. 94.6 ст. 94 ОСОБА_3 кодексу України за цією підставою припинення дії застосованого адміністративного арешту коштів має відбуватись виключно за рішенням суду.

Для забезпечення можливості прийняття судом такого рішення, строк дії наказу про призначення перевірки (за відмову від виконання якого до майна платника було застосовано арешт) повинен тривати, тобто перебіг строку дії наказу має бути зупинений контролюючим органом за процедурою абз. 3 п. 82.4 ст. 82 ОСОБА_3 кодексу України.

Закінчення строку дії наказу контролюючого органу про призначення перевірки унеможливлює подальше прийняття судом рішення про припинення адміністративного арешту коштів платника, а тому призводить до абсолютної безперервності та нескінченності існування означеного арешту, що прямо суперечить запровадженому ст. 8 Конституції України принципу верховенства права.

Правових підстав для поновлення строку призначеної цим наказом перевірки суд не вбачає.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Приписи ч. 1 ст. 2 та ч. 4 ст. 242 КАС України вимагають від адміністративного суду забезпечити захист прав та інтересів невладного суб'єкта.

Проведений судовий розгляд показав, що заявлена владним суб'єктом вимога порушує права та охоронювані законом інтереси особи у галузі податкової справи, а тому не підлягає до задоволення.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст. 139, 143 КАС України та Закону України Про судовий збір.

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.72-77, 211, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Адміністративний позов - залишити без задоволення

Роз'яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, тобто протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення, а набирає законної сили відповідно ст. 255 КАС України після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду.

Роз'яснити, що скарга може бути подана у порядку ч.1 ст.297 КАС України безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду або у порядку п.15.5 Розділу VII КАС України до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Судове рішення у повному обсязі буде виготовлено у порядку ч. 3 ст. 243 КАС України 18.04.2019р.

Суддя О.В. Старосєльцева