Справа № 815/3379/17
Суддя: Золотніков Олександр Сергійович
Дата ухвалення: 2019-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року

м. Київ

Справа № 815/3379/17

Провадження № 11-1412апп18

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідачаЗолотнікова О. С.,

суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.

розглянула в порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2018 року (судді Крусян А. В., Градовський Ю. М., Романішин В. Л.) у справі № 815/3379/17 за позовом ОСОБА_3 до державного реєстратора філії Комунального підприємства «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Васильківського району Київської області Глущенка Андрія Олександровича (далі - державний реєстратор), треті особи: Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (далі - ПАТ «ПУМБ», Банк), Головне територіальне управління юстиції в Київській області (далі - Управління), про визнання дій протиправними й скасування рішення та

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до державного реєстратора, у якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо державної реєстрації за ПАТ «ПУМБ» на підставі іпотечного договору від 20 листопада 2007 року № 346 права власності на нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру загальною площею 63,2 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира);

- визнати протиправним і скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію за ПАТ «ПУМБ» на підставі іпотечного договору від 20 листопада 2007 року № 346 права власності на спірну квартиру.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач протиправно здійснив державну реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, за відсутності документів, що є обов'язковими для вчинення такої реєстраційної дії, чим порушив вимоги Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку», Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 12 січня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовив.

Одеський апеляційний адміністративний суд постановою від 16 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнив частково: рішення суду першої інстанції скасував, провадження у справі закрив, роз'яснивши позивачу право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, на обґрунтування якої зазначив, що постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню як така, що не відповідає вимогам закону. Серед іншого, скаржник зазначив, що оспорює не правовідносини, що виникли між сторонами договору іпотеки, а дії посадової особи, що здійснює владні управлінські функції, які полягають у державній реєстрації речових прав на нерухоме майно, у зв'язку із чим спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. На підставі викладеного позивач просить скасувати постанову Одеського апеляційного адміністративного суду, а справу направити на новий розгляд або для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 02 липня 2018 року відкрив касаційне провадження в цій справі, а ухвалою від 28 листопада 2018 року передав її на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини шостої статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а саме у зв'язку з оскарженням учасником справи судового рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції.

ВеликаПалата Верховного Суду ухвалою від 17 грудня 2018 року прийняла та призначила цю справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи з огляду на практику Європейського суду з прав людини стосовно доцільності розгляду справи на основі письмових доказів у випадках, коли повинні вирішуватися тільки питання права (рішення від 26 травня 1988 року в справі «Екбатані проти Швеції»).

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ «ПУМБ» з посиланням на правову позицію, викладену в постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 21 березня 2018 року (справа № 802/1792/17-а), зазначило, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи (здебільшого між позивачем та третьою особою) у зв'язку з невиконанням договірних зобов'язань і реалізацією прав іпотекодержателя на предмет іпотеки - спірну квартиру, а отже, існує спір про право цивільне, що унеможливлює розгляд цієї справи за правилами адміністративного судочинства. На підставі викладеного третя особа просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

На час розгляду справи відповідач та Управління відзивів на касаційну скаргу не надіслали.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, наведені в касаційній скарзі та відзиві на неї доводи, ВеликаПалата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Суди попередніх інстанцій установили, що 20 листопада 2007 року між ОСОБА_3 (позичальник) і Закритим акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» (згодом - ПАТ «ПУМБ») укладено кредитний договір № 5849205, згідно з яким Банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 140 тис. доларів США на строк до 20 листопада 2027 року на умовах, передбачених цим договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між Банком і ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого іпотекодавець (ОСОБА_3.) передав в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме належну йому спірну квартиру.

12 лютого 2014 року Банк направив позивачу вимогу про усунення порушення основного зобов'язання.

27 березня 2017 року ПАТ «ПУМБ» звернувся до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію за Банком права власності на предмет іпотеки - спірну квартиру.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 31 березня 2017 року № 83942490 державний реєстратор 27 березня 2017 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вніс запис № 19730688 про право власності ПАТ «ПУМБ» на об'єкт нерухомого майна - спірну квартиру.

Не погодившись із таким рішенням відповідача, ОСОБА_3 звернувся до суду з відповідним позовом.

Вирішуючи справу по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Закриваючи провадження в адміністративній справі, суд апеляційної інстанції керувався тим, що спірні правовідносини пов'язані з невиконанням умов цивільно-правової угоди, а тому спір у справі випливає з договірних відносин, не є публічно-правовим і має вирішуватися судом загальної юрисдикції за правилами Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

ВеликаПалата Верховного Суду вважає обґрунтованим цей висновок суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За пунктом 7 частини першої статті 4 КАС України суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи в публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

За правилами частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Ураховуючи те, що позовні вимоги у справі заявлено на поновлення порушеного цивільного права позивача, спірні правовідносини пов'язані з невиконанням умов цивільно-правових договорів (кредитного та іпотечного), на момент звернення до суду право власності на спірну квартиру перейшло до третьої особи у справі, Велика Палата Верховного Суду, незважаючи на участь у спорі суб'єкта владних повноважень, вважає обґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції про те, що цей спір не є публічно-правовим, а має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 та 17 квітня 2018 року (справи № 11-96апп18 (№ 826/366/16) та № 11-192апп18 (№ 815/6956/15) відповідно).

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі з обов'язком суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС Українисуд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із частиною першою статті 350 КАС Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Оскільки оскаржуване судове рішення прийнято з додержанням норм процесуального права, а правових висновків суду апеляційної інстанції скаржник не спростував, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 356, 359 КАС України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

2. Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. С. Золотніков

Судді: Н. О. Антонюк О. Б. Прокопенко

С. В. Бакуліна Л. І. Рогач

В. В. Британчук І. В. Саприкіна

Д. А. Гудима О. М. Ситнік

В. С. Князєв В. Ю. Уркевич

Л. М. Лобойко О. Г. Яновська

Н. П. Лященко