Справа № 200/13343/18-а
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року справа №200/13343/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: судді-доповідача: Казначеєва Е.Г., суддів: Компанієць І.Д., Ястребової Л.В., секретаря судового засідання Кобець О.А., за участю представника позивача Федоренко А.Ю., представника відповідача Мізерної О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 р. у справі № 200/13343/18-а (головуючий І інстанції Голубова Л.Б.) за позовом Відділу освіти Селидівської міської ради до Головного управління Держпраці у Донецькій області про визнання протиправною та скасування постанови від 26 жовтня 2018 року № ДЦ 1188/553/АВ/П/ІП-ФС,-

ВСТАНОВИВ:

Відділ освіти Селидівської міської ради (далі - позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпраці у Донецькій області (далі - відповідач, ГУ Держпраці у Донецькій області), в якому просив: визнати протиправною та скасувати постанови від 26 жовтня 2018 року № ДЦ 1188/553/АВ/П/ІП-ФС про накладення штрафу в розмірі 3723,00 гривень.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 року задоволено позовні вимоги, а саме суд: визнав протиправною та скасував постанову Головного управління Держпраці у Донецькій області від 26 жовтня 2018 року № ДЦ 1188/553/АВ/П/ІП-ФС про накладення штрафу в розмірі 3723,00 гривень; стягнув з Головного управління Держпраці у Донецькій області за рахунок бюджетних асигнувань на користь відділу освіти Селидівської міської ради судові витрати з судового збору у розмірі 1841 гривню 00 копійок.

Відповідач, не погодившись з таким рішенням суду, звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що законодавець положеннями норм Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 (далі - Порядок № 295), надав право суб'єкта відвідування виразити свою незгоду із виявленими порушеннями в ході здійснення заходу контролю у вигляді підписання акта інспекційного відвідування із зауваженнями та надає право об'єкту відвідування обґрунтованого аргемнтувати свою позицію в частині незгоди з виявленими порушеннями у вигляді надання зауважень до акта інспекційного відвідування. Акт відвідування був підписаний позивачем без зауважень. Тобто, при підписанні акта інспекційного відвідування об'єкт відвідування із виявленням порушеннями, зафіксованими а акті інспекційного відвідування погодився. Апелянт зазначає, що при розгляді справи про накладення штрафу на Відділу освіти Селидівської міської ради був присутній керівник об'єкта відвідування - начальник Відділ освіти ОСОБА_4, яка повідомила, що розрахунки з працівниками здійснюються за умови наявності фінансування з боку Селидівської міської ради, але не надала відповідачу документи. Про існування яких відповідачу стало відомо лише у підготовчому судовому засіданні. Поза увагою суду залишилось те, що позивачем не було надано відповідачу листа фінансового управління Селидівської міської ради від 24.10.2018 та реєстр бюджетних фінансових зобов'язань розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів ані під час інспекційного відвідування, ані під час надання інформації щодо виконання припису про усунення виявлених порушень, ані під час розгляду справи про накладення штрафу. Зазначені документи надані відповідачу лише до суду разом із позовною заявою. Отже, судом проігноровано факт ненадання позивачем жодних доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується позивач, кошти на виплату заробітної плати були відсутні. Висновки в акті зроблені на підставі тих документів, які були надані об'єктом відвідування під час інспектування. Апелянт зазначає, що недотримання роботодавцем строків виплати працівникам заробітної плати є порушенням трудового законодавства, здійснення контролю за дотриманням якого покладено на територіальні органи Держпраці. З урахуванням пункту 20 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2002 р. № 228 (далі - Порядок № 228), під час визначення обсягів видатків враховувати об'єктивну потребу в коштах кожної установи, а також в першу чергу забезпечувати бюджетними коштами видатки на оплату праці. Отже, органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань. Отже, реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не можуть бути поставлені в залежність від бюджетних асигнувань, а вказані позивачем обставини позбавляють його обов'язку провести виплату заробітної плати працівникам встановленому законом порядку.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Представник відповідача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Наказом Головного управління Держпраці у Донецькій області від 18 вересня 2018 року № 1120 «Про проведення інспекційного відвідування суб'єкта господарювання Відділ освіти Селидівської міської ради ()», наказано відділу контролю західного напрямку управління з питань праці провести інспекційне відвідування суб'єкта господарювання Відділу освіти Селидівської міської ради (), місцезнаходження: 85400, Донецької області, м.Селидове, вул. Нагорна, б.36, дата початку 20.09.2018, тривалістю 5 робочих днів, з питань додержання вимог законодавства про працю в частині нарахування та виплати заробітної плати (а.с.66).

Наказ Головного управління Держпраці у Донецькій області про проведення інспекційного відвідування від 18 вересня 2018 року № 1120 прийнято за результатами звернення громадян ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на урядову гарячу лінію 1545 з підстав несвоєчасної сплати заробітної плати Відділом освіти (а.с. 75-77).

Головним управлінням Держпраці у Донецькій області складено направлення на проведення інспекційного відвідування відділу освіти Селидівської міської ради від 18 вересня 2018 року № 461/04.3/15-14-12 (а.с.65).

Головним управлінням Держпраці у Донецькій області складено повідомлення про проведення інспекційного відвідування суб'єкта господарювання відділу освіти Селидівської міської ради від 18.09.2019 № 04.3-13-6/9437-18 (а.с.64).

Посадовим особам Головного управління Держпраці у Донецькій області за результатами інспекційного відвідування складено Акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю від 26.09.2018 № ДЦ1188/553/АВ (а.с.8-13).

Відповідно до акту в ході відвідування встановлено наступні порушення:

1)у порушення ч.1 ст.115 КЗпП України та ст.. 24 Закону України «Про оплату праці» Відділом освіти не забезпечена виплата працівникам заробітної плати два рази за місяць, заробітна плата сплачувалась несвоєчасно з порушенням строків її виплати, що значно погіршує право на оплату праці. Так за період з 01.01.2018 по 26.09.2018 заробітна плата виплачувалась частинами наступним чином: за грудень 2017 - 15.01.2018, 16.08.2018 та 17.01.2018; за січень 2018 - 18.01.2018 та 06.02.2018; за лютий 2018 - 21.02.2018, 06.03.2018 та 15.03.2018; за березень 2018 - 21.03.2018, 04.04.2018, 05.04.2018 та 10.04.2018 (лікарняні); за квітень 2018 - 13.04.2018, 16.04.2018, 20.04.2018, 03.05.2018 та 05.05.2018; за травень 2018 - 17.05.2018, 22.05.2018, 23.05.2018, 24.05.2018, 25.05.2018, 06.06.2018 та 08.06.2018; за червень 2018 - 07.06.2018, 15.06.2018, 21.06.2018, 23.06.2018, 06.07.2018, 09.07.2018, 12.07.2018 та 17.07.2018; за липень 2018 - 13.07.2018, 25.07.2018, 06.08.2018, 08.08.2018 та 17.08.2018; за серпень 2018 - 28.08.2018, 30.08.2018, 06.09.2018, 12.09.2018 та 17.09.2018. Станом на 26.09.2018 існує заборгованість із заробітної плати за вересень 2018року (аванс) в сумі 1011,06 тис.грн. перед 753 працюючими.

2)у порушення ч.1 ст.116 КЗпП України Відділом освіти при звільненні працівника виплати всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, не проводиться в день звільнення.

3)у порушення ч.1 ст.117 КЗпП України, відповідно до положень якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинне виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При невиплаті належних звільненим працівника коштів строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, Відділом освіти нараховано та не виплачено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Приписом від 26 вересня 2018 року № ДЦ 1188/553/АВ/П позивачу запропоновано у строк до 20 жовтня 2018 року усунути виявлені порушення (а.с. 14-15).

Вищевказані порушення усунуто позивачем, що підтверджує платіжне доручення (а.с. 29-39) та роздруківка з казначейського рахунку позивача (а.с. 40-42).

Постановою Головного управління Держпраці у Донецькій області від 26 жовтня 2018 року № ДЦ 1188/553/АВ/П/ІП-ФС керуючись статтею 259 КЗпП України, статтею 53 Закону України «Про зайнятість населення», ч. 3 ст. 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», п. 8 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 р. № 509 (далі - Порядок № 509), та на підставі абз.8 ч.2 ст. 265 КЗпП України на позивача накладено штраф в розмірі 3723,00 гривень (а.с. 16-17).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно зі статтею 259 Кодексу законів про працю України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім органів доходів і зборів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.

Відповідно до п.1 Положення про Державну службу України з питань праці (далі - Положення № 96), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Пунктом 7 Положення встановлено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, визначена в Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі за текстом - Порядок № 295).

Відповідно до п.2 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю № 295, державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин).

Відповідно до пп. 3 п.5 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю № 295, інспекційні відвідування проводяться, зокрема, за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту.

Згідно п. 8 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю № 295, про проведення інспекційного відвідування інспектор праці повідомляє об'єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі.

Про проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин інспектор праці повідомляє об'єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі, якщо тільки він не вважатиме, що таке повідомлення може завдати шкоди інспекційному відвідуванню.

Відповідно до п. 11 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю № 295, інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення мають право: 1) під час проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин за наявності підстав, визначених пунктом 5 цього Порядку, самостійно і в будь-яку годину доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об'єкта відвідування, в яких використовується наймана праця; 2) ознайомлюватися з будь-якими книгами, реєстрами та документами, ведення яких передбачено законодавством про працю, що містять інформацію/відомості з питань, які є предметом інспекційного відвідування, невиїзного інспектування, з метою перевірки їх відповідності нормам законодавства та отримувати завірені об'єктом відвідування їх копії або витяги; 3) наодинці або у присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам об'єкта відвідування запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення; 4) за наявності ознак кримінального правопорушення та/або створення загрози безпеці інспектора праці залучати працівників правоохоронних органів; 5) на надання робочого місця з можливістю ведення конфіденційної розмови з працівниками щодо предмета інспекційного відвідування; 6) фіксувати проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин засобами аудіо-, фото- та відеотехніки; 7) отримувати від державних органів інформацію, необхідну для проведення інспекційного відвідування, невиїзного інспектування.

Вимога інспектора праці про надання об'єктом відвідування для ознайомлення документів та/або їх копій чи витягів з документів, пояснень, доступу до приміщень, організації робочого місця, внесена в межах повноважень, є обов'язковою для виконання.

Пунктами 19, 20 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю № 295 визначено, що за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення. Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об'єкта відвідування або його уповноваженим представником.

Згідно п. 27 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю № 295 у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об'єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

Пунктом 29 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю № 295 визначено, що заходи до притягнення об'єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Відповідно до абз. 1 ч.1 ст. 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Відповідно до абз. 8 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.

Механізм накладення на суб'єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю, передбачених ч. 2 статті 265 Кодексу законів про працю України, визначено Порядком №509.

Відповідно до п. 2 Порядку № 509, штрафи накладаються Головою управління Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).

Штрафи можуть бути накладені на підставі: рішення суду про оформленім трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації; акта про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу; акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Відповідно до пунктів 3-7 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (далі - справа).

Справа розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд.

У разі надходження від суб'єкта господарювання або роботодавця, щодо якого порушено справу, обґрунтованого клопотання про відкладення її розгляду, строк розгляду справи може бути продовжений Головою Держпраці, його заступниками, але не більше ніж на 10 днів.

Про розгляд справи Держпраці та її територіальні органи письмово повідомляють суб'єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п'ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в Держпраці чи її територіальному органі, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Справа розглядається за участю представника суб'єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляд.

Матеріали справи свідчать, що відповідачем вказаний порядок було дотримано.

Як вже було зазначено, актом інспекційного відвідування від 18.09.2019 № 04.3-13-6/9437-18 встановлено, зокрема, що:

1)у порушення ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці» Відділом освіти не забезпечена виплата працівникам заробітної плати два рази за місяць, заробітна плата сплачувалась несвоєчасно з порушенням строків її виплати, що значно погіршує право на оплату праці. Так за період з 01.01.2018 по 26.09.2018 заробітна плата виплачувалась частинами наступним чином: за грудень 2017 - 15.01.2018, 16.08.2018 та 17.01.2018; за січень 2018 - 18.01.2018 та 06.02.2018; за лютий 2018 - 21.02.2018, 06.03.2018 та 15.03.2018; за березень 2018 - 21.03.2018, 04.04.2018, 05.04.2018 та 10.04.2018 (лікарняні); за квітень 2018 - 13.04.2018, 16.04.2018, 20.04.2018, 03.05.2018 та 05.05.2018; за травень 2018 - 17.05.2018, 22.05.2018, 23.05.2018, 24.05.2018, 25.05.2018, 06.06.2018 та 08.06.2018; за червень 2018 - 07.06.2018, 15.06.2018, 21.06.2018, 23.06.2018, 06.07.2018, 09.07.2018, 12.07.2018 та 17.07.2018; за липень 2018 - 13.07.2018, 25.07.2018, 06.08.2018, 08.08.2018 та 17.08.2018; за серпень 2018 - 28.08.2018, 30.08.2018, 06.09.2018, 12.09.2018 та 17.09.2018. Станом на 26.09.2018 існує заборгованість із заробітної плати за вересень 2018року (аванс) в сумі 1011,06 тис.грн. перед 753 працюючими.

2)у порушення ч.1 ст.116 КЗпП України Відділом освіти при звільненні працівника виплати всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, не проводиться в день звільнення.

У зв'язку з вчиненням позивачем вищевказаних порушень відповідачем прийнято спірну постанову.

Статтею 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам.

За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

Зазначені вимоги закріпленні також КЗпП України.

Так, відповідно до частини 1 статті 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Суд звертає увагу, що вказана норма приписує виплачувати заробітну плату не рідше двох разів на місяць із проміжком часу між виплатами не більш як шістнадцять календарних днів.

Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Суд зазначає, що днем звільнення вважається останній день роботи. У цей день працівникові має бути повністю виданий розрахунок із заробітної плати: має бути видана заробітна плата, включаючи оплату праці за останній день роботи, компенсація за невикористані дні відпустки.

Згідно статті 241-1 КЗпП України, строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями.

Строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку.

Строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо кінець строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця.

Строк, обчислюваний тижнями, закінчується у відповідний день тижня.

Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення.

Абзацом 8 ч. 2 ст. 265 КЗпП України передбачено, що порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.

Отже, вимогами законодавства визначений обов'язок роботодавця, зокрема, виплачувати заробітну плату не рідше двох разів на місяць та здійснювати виплату всіх належних сум при звільненні в день звільнення, за порушення якого роботодавець несе відповідальність у вигляді штрафу.

Зі змісту норми КЗпП, передбаченої абз. 3 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, слідує, що штрафна санкція в розмірі трьох мінімальних заробітних плат застосовується за порушення строків (які чітко визначені) виплати заробітної плати, інших виплат, більше як за один місяць; виплати заробітної плати, інших виплат не в повному обсязі. Санкція передбачена статтею 265 частиною 2 абзацом 3 КЗпП України застосовується за порушення строку виплати систематичних виплат, якою у тому числі є і заробітна плата, оскільки така підлягає до виплати не рідше ніж два рази на місяць або разових виплат.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що у разі порушення строків виплати заробітної плати не більше як за один місяць юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу відповідно до абз. 8 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, незважаючи на періодичність (1 - 2 чи більше разів на рік) вчинення такого порушення.

Така позиція узгоджується з позицією центрального органу Держпраці, що викладена в листі "Щодо надання роз'яснення з питань застосування абзацу 3 та 8 частини другої статті 265 КЗпП" від 26.07.2018 року №58920/4/4.3-ДП-18.

Аналізуючи норми права та фактичні обставини справи, для позивача, наступила відповідальність згідно з абзацом 8 частини 2 ст. 265 КЗпП України у вигляді штрафу у розмірі однієї мінімальної заробітної плат.

Матеріали справи свідчать, що позивач не спростовує у позовній заяві визначені відповідачем в акті порушення вимог законодавства. Дані порушення також підтверджується документами наявними в матеріалах справи.

Позивач в обґрунтування безпідставності притягнення до відповідальності посилався на те, що порушення встановлені в акті мали місце з підстав неналежно бюджетного фінансування установи позивача, тобто з причин, що не залежали від керівництва відділу освіти Селидівської міської ради.

Суд щодо вказаних доводів зазначає наступне.

Відповідно до ст.98 КЗпП України, оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Також суд зазначає, що відділ освіти Селидівської міської ради є юридичною особою з кодом 02142916, що підтверджується Положенням позивача (а.с. 18-26).

Згідно з пунктом 1.3 Положення, відділ освіти фінансується за рахунок коштів місцевого бюджету. Гранична чисельність, фонд оплати праці працівників відділу та видатки на його утримання встановлюються міською радою за рекомендаціями Міністерства освіти і науки України Структура і штатний розпис відділу освіти складається за рекомендаціями Міністерства освіти і науки України та затверджуються міським головою за поданням начальника відділу освіти.

За п.1.4 Положення, відділ освіти є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.

Відповідно до пункту 1.5 Положення, відділ освіти є неприбутковою організацією, утворене та зареєстроване в порядку, визначеному законом, що регулює діяльність відповідної неприбуткової організації.

Згідно пп. 5.2.2, 5.2.7, 5.2.8, 5.2.11 п.5.2 Положення, начальник відділу освіти здійснює керівництво діяльністю відділу, забезпечує виконання покладених на відділ освіти завдань, визначає посадові обов'язки і ступень відповідальності працівників освіти.

Планує роботу відділу освіти і аналізує стан її виконання.

Подає на затвердження міському голові проект кошторису доходів і видатків, вносить пропозиції щодо граничної чисельності та фонду оплати праці працівників відділу освіти.

Розпоряджається коштами, які виділяються на утримання відділу та закладів освіти.

Відкриває рахунки у банках України, має право першого підпису.

Відповідно до п. 6.1, 6.2 Положення, відділ освіти несе відповідальність за виконання покладених на нього завдань, бездіяльність або невикористання даних йому прав, порушення обмежень, пов'язаних з прийняттям на службу в органи місцевого самоврядування.

За порушення трудової та виконавської дисципліни працівники відділу освіти притягуються до відповідальності згідно з чинним законодавством.

Позивачем не надано доказів в обґрунтування правомірності не виплати працівникам позивача заробітної плати не рідше двох разів на місяць та всіх сум, що належали їм, в день звільнення.

Відсутність коштів та/або неналежне (недостатнє) фінансування не є підставою для невиконання вимог КЗпП України, Закону України «Про оплату праці».

Встановлені норми і гарантії в оплаті праці, які визначені у ч.1 ст.12 Закону України «Про оплату праці» та у КЗпП України є мінімальними державними гарантіями в оплаті праці.

Згідно зі статтею 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про оплату праці», своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Згідно статті 15 Закону України "Про оплату праці", оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов'язань щодо оплати праці.

Зазначені вимоги закріпленні також КЗпП України.

Так, відповідно до ч.5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці.

Отже, вимогами законодавства визначений обов'язок роботодавця в першочерговому порядку здійснювати оплату праці працівникам.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Отже, реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Таким чином, відсутність на рахунках відповідача коштів для виплати заробітної плати, пов'язане з отриманням бюджетних коштів, у строки визначені законодавством не є належним доказом неможливості здійснення вказаних виплат (доказом наявності поважних причин не проведення розрахунку).

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги посилається на частину 1 статті 265 КЗпП України, статтю 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення та оскільки позивач до адміністративної відповідальності не притягався, протокол про адміністративне правопорушення згідно статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення відносно позивача не складався, отже, вина позивача як роботодавця у вчиненні такого правопорушення як несвоєчасна виплата заробітної плати, яку повинен був встановити відповідач не підтверджений належними засобами доказування.

Суд апеляційної інстанції щодо вказаного обґрунтування суду першої інстанції, зазначає наступне.

За змістом ч. 3, 4 ст. 265 КЗпП України, штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.

Штрафи, зазначені у частині 2 цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас, відповідальність за порушення строків виплати заробітної плати та за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) передбачено також ч.1 ст.41 КУпАП відповідно.

Відповідно до ч.1-3 ст.2 КУпАП, законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.

Закони України про адміністративні правопорушення до включення їх у встановленому порядку до цього Кодексу застосовуються безпосередньо.

Положення цього Кодексу поширюються і на адміністративні правопорушення, відповідальність за вчинення яких передбачена законами, ще не включеними до Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.41 КУпАП, порушення встановлених термінів виплати пенсій, стипендій, заробітної плати, виплата їх не в повному обсязі, терміну надання посадовими особами підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та фізичними особами - підприємцями працівникам, у тому числі колишнім, на їхню вимогу документів стосовно їх трудової діяльності на даному підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця, необхідних для призначення пенсії (про стаж, заробітну плату тощо), визначеного Законом України "Про звернення громадян", або надання зазначених документів, що містять недостовірні дані, порушення терміну проведення атестації робочих місць за умовами праці та порядку її проведення, а також інші порушення вимог законодавства про працю - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та громадян - суб'єктів підприємницької діяльності від тридцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, ч.2 ст.265 КЗпП України і ч.1 ст.265 КЗпП України з ч.1 ст. 41 КЗпП України передбачено відповідальність за порушення законодавства про працю у вигляді штрафу, зокрема, за порушення термінів та обсягів виплати заробітної плати.

Суд зазначає, що диспозиції ч.2 ст.265 КЗпП України та ч.1 ст.41 КУпАП в частині визначення правопорушення тотожні, а обставини, що послугували підставою їх встановлення - ідентичні.

Проте, ч.1 ст.265 КЗпП України з ч.1 ст. 41 КЗпП України, мали на меті запровадити штрафи для посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю за порушення вимог трудового законодавства, зокрема, встановлених термінів виплати заробітної плати, виплата їх не в повному обсязі.

Тобто ключової відмінністю цих двох статей є суб'єктний склад правопорушення.

Завдяки цьому одночасно до відповідальності може бути притягнено юридичну особу як роботодавця (за ч.2 ст.265 КЗпП України) та посадову особу цієї юридичної особи (за ст.41 КУпАП, ч.1 ст.265 КЗпП України).

Верховний Суд у постанові від 21 грудня 2018 року в справі №814/2156/16 з приводу аналогічних правовідносин дійшов висновку про те, що враховуючи вищенаведені ознаки, а також пріоритетність тлумачення, яке у найбільшій мірі відповідає інтересам людини, суд дійшов висновку, що юридична відповідальність за правопорушення, передбачені у ч.2 ст. 265 КЗпП України так само, як і правопорушення, передбачене у ч. 1,3 ст. 41 КУпАП, належить до адміністративної відповідальності.

Тобто, позивача який не є посадовою особою неможливо притягнути до адміністративної відповідальності згідно статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення. При цьому, не притягнення посадової особи позивача до адміністративної відповідальності згідно статті 41 КУпАП не може ставитись в залежність для можливості притягнення позивача як юридичної особи до адміністративної відповідальності за порушення законодавства про працю.

Щодо посилання апелянта на те, що частина 1 статті 265 КЗпП України містить такий необхідний для застосування відповідальності елемент, як вина, суд зазначає наступне.

За кожним роботодавцем законодавчо закріплений обов'язок виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом, які у даному випадку були порушені позивачем.

Факт несвоєчасної виплати заробітної плати не спростовує позивач.

Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів, їх черговості, відсутності коштів на рахунках відповідача.

Крім того, що зазначена норма визначає необхідність вини саме посадової особи такої юридичної особи.

За таких обставин суд дійшов до висновку про обґрунтоване притягнення позивача до відповідальності за порушення законодавства про працю, з огляду на що оскаржувана постанова Головного управління Держпраці у Донецькій області про накладення штрафу від 26 жовтня 2018 року № ДЦ 1188/553/АВ/П/ІП-ФС є законною та такою, що не підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням того, що рішення суду першої інстанції прийнято із неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Також суд зазначає, що відповідно до норм ч. ч. 1, 3 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Таким чином, відповідно до змісту наведених вище положень ст. 139 КАС України не підлягає відшкодуванню сплачений відповідачем судовий збір за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. 308, 310, 312, 315, 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 р. у справі № 200/13343/18-а - задовольнити.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 р. у справі № 200/13343/18-а - скасувати, прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 16 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач: Е.Г.Казначеєв

Судді: Л.В. Ястребова

І.Д. Компанієць