Справа № 520/2513/19
Суддя: Заічко О.В.
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2019 р. № 520/2513/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді - Заічко О.В.

при секретареві судового засідання - Мараєвій О.В.,

за участі: позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача та третьої особи - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 Ізраел Чіжіоке до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що в рамках розгляду справи № 820/2351/18 судом скасовано рішення ДМС України про відмову позивачеві у продовженні строку перебування на території України, яке було прийнято на виконання рішення у справі № 820/3879/17 та зобов'язано ДМС України прийняти рішення про продовження позивачеві строк перебування в Україні за його заявою від 31.07.2017 року.

У свою чергу, відповідачем протиправно було анульовано запит у паспортному документі позивача про продовження строку перебування в Україні до 31.03.2019 року та редаговано такий строком до 31.03.2018 року, внаслідок того, що в його заяві містилось прохання про продовження такого строку саме до 31.08.2018 року , позаяк відповідне рішення суду по справі № 820/2351/18, на виконання якого проставлено запис про продовження строку до 31.03.2019 року та скориговано 31.08.2018 року , набрало законної сили 20.09.2018 року, тобто пізніше ніж 31.03.2018 року.

Позивач зазначав, що вказане не є належним виконанням рішення по справі №820/2351/18 оскільки свідчить про набуття позивачем, внаслідок таких дій відповідача, статусу такого, що перебуває на Україні нелегально.

У судовому засіданні позивачем та його представником підтримано позов, який останні просили задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача та третьої особи проти позову заперечував, просив у задоволенні позову відмовити з тих підстав, що ДМС України виконано рішення по справі № 820/2351/18 у повному обсязі та належним чином та 05.11.2018 продовжено позивачеві строк перебування в Україні за його заявою від 31.07.2017 року на строк, викладений в заяві - до 31.03.2018 року. Первинне проставляння дати 31.03.2019 року є технічною помилкою, яку було виправлено. Відповідні доводи викладено у відзиві на позов.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, а також пояснення представника відповідача та третьої особи, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, правовідносинам, які є спірними у даній справі, передували ті, щодо яких є такі, що набрали законної сили судові рішення у справах № 820/3879/17 та № 820/2351/18, отже, відповідні обставин не підлягають доказуванню в рамках даної справи № 520/2513/19.

Так, в даних справах судом встановлено, що ОСОБА_1 Ізраел Чіжіоке 31.07.2017 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про продовження терміну перебування на території України до 31.03.2018 року.

За результатами розгляду його заяви рішенням Державної міграційної служби України від 15.08.2017 року відмовлено ОСОБА_1 Ізраел Чіжіоке у задоволенні заяви про продовження строку перебування на території України на підставі п.п. 5 п. 10 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2015 року № 150.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 12.10.2017 року у справі № 820/3879/17 (залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.12.2017 року та постановою Верховного Суду від 24.10.2018 року) було скасовано зазначене рішення та зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 Ізраел Чіжіоке від 31.07.2017 року про продовження строку перебування на території України.

На виконання вказаної постанови ДМС України було здійснено повторний розгляд заяви ОСОБА_1 Ізраел Чіжіоке від 31.07.2017 року про продовження строку перебування на території України та 05.02.2018 року було винесено рішення, яким відмовлено в продовженні строку перебування на території України на підставі підпункту 6 пункту 10 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ від 15.02.2015 року №150.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.05.2018 року у справі № 820/2351/18 ( залишено без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2018 року) було скасовано зазначене рішення та зобов'язано ДМС України прийняти рішення про продовження строку перебування на території України ОСОБА_1 Ізраел Чіжіоке при перегляді його заяви на виконання Постанови Харківського окружного адміністративного суду у справі №820/3879/17.

Тобто мова йде про заяву позивача від 31.07.2017 року про продовження строку перебування на території України.

Судом встановлено, що рішення по справі № 820/2351/18 було виконано та прийнято рішення про продовження позивачеві строку перебування до "31.03.2018 року", у свою чергу, 05.11.2018 року представником ГУ ДМС України в Харківській області проставлено відповідну відмітку в паспорті позивача строком "31.03.2019 року".

Представник відповідача у судовому засіданні пояснив, що після заяви від 31.07.2017 року про продовження строку перебування на території України до 31.03.2018 року позивачем будь - яких інших заяв про продовження строку перебування на території України не подавалось, а, виконуючи рішення по справі № 820/2351/18, яким було зобов'язано прийняти рішення саме по заяві позивача від 31.07.2017 року було допущено помилку, замість того строку, про який вказано в заяві " 31.03.2018 року" було помилково проставлено "31.03.2019 року".

Для виправлення вказаної помилки позивача було запрошено до територіального підрозділу ДМС України ( третя особа по справі), для приведення записів у паспорті у відповідності до вимог рішення ДМС України про продовження строку перебування на території України.

Після прибуття позивача, у його паспортному документі було проставлено позначку "анульовано" та внесено водночас відомості про продовження строку " до 31.03.2018 року".

Позивач, вважаючи вказане незаконним, оскільки зазначеним фактично він набуває статусу нелегалу, а також внаслідок того, що проставляння вказаної позначки не є виконанням рішення по справі № 820/2351/18, звернувся в її рамках з заявою в порядку ст. 382 КАС України, в обґрунтування якої зазначив, що необхідність звернення до суду в порядку статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України зумовлена тим, що відповідачем продовжено строк перебування в Україні рішенням від 05 листопада 2018 року до дати яка давно пройшла в минулому - до 31.03.2018 року.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 17.01.2019 року було відмовлено у встановленні судового контролю. Відмовляючи у зазначеному, суд у своїх висновках зазначив, що фактично ДМС України повністю виконано рішення суду по справі № 820/2351/18, водночас, незгода позивача із датою продовження строку перебування на території України не може бути підставою для встановлення судового контролю по даній справі, оскільки вказані обставини не були предметом розгляду справи по суті, а суд, при вирішенні питання щодо подання звіту, не здійснює розгляд справи по суті, а лише здійснює розгляд заяв в контексті виконання вже винесеного судового рішення.

Поточна зміна позивачу строку продовження перебування на території України датою, яка вже минула, як факт, на його думку, невиконання рішення по справі № 820/2351/18 стала підставою для звернення до суду з даним позовом в рамках справи № 520/2513/19 та є специфікою правовідносин у справі, що розглядається.

По суті позову суд зазначає наступне.

Приписами ч.1 та 2 ст. 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій субєкта владних повноважень протиправними та зобовязання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності субєкта владних повноважень протиправною та зобовязання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) субєкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - субєкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Статтею 14 КАС України унормовано, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Частиною 2 ст.9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Так, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись, серед іншого, про наявність права на позов у матеріальному розумінні, а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначається та покладається на державну виконавчу службу у відповідності до Закону України "Про виконавче провадження".

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" закріплено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обовязковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже, судове рішення, у разі його невиконання у добровільному порядку підлягає примусовому виконанню у відповідності до Закону України "Про виконавче провадження".

Також, відповідно до ч.1 ст. 383 КАС України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених субєктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Таким чином, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов'язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Тобто, якщо позивач вважав, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звернутись до суду в порядку ст. 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача, а не пред'являти новий адміністративний позов.

Суд погоджується з позицією відповідача, що рішення по справі № 820/2351/18, яким, серед іншого, було зобов'язано ДМС України прийняти рішення про продовження строку перебування на території України ОСОБА_1 Ізраел Чіжіоке при перегляді його заяви на виконання Постанови Харківського окружного адміністративного суду у справі №820/3879/17 належним чином виконано, оскільки на його виконання розглядалось питання про прийняття рішення саме за заявою позивача від 31.07.2017 року про продовження строку перебування на території України до 31.03.2018 року та саме до вказаної дати було продовжено відповідний строк.

Щодо неналежного виконання, про яке вказував позивач, останній не був позбавлений права звернути рішення по справі № 820/2351/18 до примусового виконання в порядку ЗУ "Про виконавче провадження" та звернутись, серед іншого, до суду з заявою в порядку ст.378 КАС України з питання зміни чи встановлення способу його виконання, враховуючи поточну ситуацію.

Позивачем відповідні дії не учинялись, що встановлено з відомостей автоматизованої системи "Діловодство спеціалізованого суду", доказів протилежного суду не надано.

Суд вказує, що виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Суд вважає за необхідне наголосити, що обов'язковість судових рішень гарантується практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини зазначив, що, право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. У справі "ОСОБА_4 проти Італії" наголошує, що право на звернення до суду також передбачає практичне виконання остаточних, обов'язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні.

У зв'язку з зазначеним, оскільки позивачем по суті заявлено позовні вимоги щодо захисту своїх прав, які фактично стосуються питання повного виконання (неналежного виконання чи не виконання) рішення по справі № 820/2351/18, то відповідно, позивачем невірно обрано спосіб захисту свого порушеного права.

Тобто, спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення.

З вказаною позицією погодився і Верховний Суд, який у своїх постановах від 27.03.2018 року ( справа № 520/5980/17) та від 27.11. 2018 року (справа №520/11829/17) дійшов висновків, що позови подані з приводу невиконання судових рішень та направлені на досягнення результатів, передбачених спеціальними нормами КАС України, що спрямовані на забезпечення належного виконання судового рішення, не підлягають розгляду в порядку позовного провадження як новий позов.

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У свою чергу, належним способом захисту прав позивача, є вчинення відповідних дій саме в рамках справи № 820/2351/18, шляхом подання заяви в порядку ст. 383 КАС України, звернення вказаного рішення до примусового виконання в порядку Закону України "Про виконавче провадження" та подання до суду заяви в порядку ст.378 КАС України, чи звернення до ДМС України з новою заявою про продовження строку перебування на Україні.

Підсумовуючи наведене суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 Ізраел Чіжіоке (вул. Сизранцева, буд. 28,м. Зміїв, Харківська область ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9,м. Київ,01001, ), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська,24, м. Харків, 61057, ) про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його складання у повному обсязі шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду або в порядку, передбаченому п. 15.5 Розділу VII КАС України, а саме: до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено 17 квітня 2019 року.

Суддя Заічко О.В.