Справа № 826/8728/16
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Шрамко Ю.Т.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року Справа № 826/8728/16

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Карпушової О.В.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року у справі

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Олівер-Буд»

до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі

Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

про визнання дій протиправними та

скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Олівер-Буд» (далі - позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - відповідач), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо неприйняття для реєстрації податкових накладних від 15.02.2016 р. №№ 1,2,3,4 та від 25.02.2016 р. №№ 5,6,7, що подавалися 15.02.2016 р. та 25.02.2017 р.;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 18.05.2016 р. № 002434/201/1105.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 жовтня 2018 року адміністративний позов було задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що за результатами перевірки товариства було встановлено порушення ним законодавчо визначених термінів реєстрації податкових накладних. Далі апелянт наполягає на тому, що позивачем в декларації за лютий 2016 року сформовано податковий кредит за рахунок взагалі незареєстрованих податкових накладних, а потім знову стверджує про порушення товариством строків їх реєстрації.

З цих та інших підстав апелянт просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, вважаючи, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2019 р. було відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на безпідставності, необ'єктивності та необґрунтованості доводів апелянта та зазначаючи, що ним було вчинено всі передбачені законодавством дії для належного виконання покладених на нього обов'язків та, зокрема реєстрації податкових накладених, і що технічна помилка бази відповідача не може бути підставою для притягнення товариства до відповідальності.

У судове засідання сторони, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи, не з'явилися.

Судова колегія вважає, що в даному випадку наявні правові підстави для розгляду апеляційної скарги під час відсутності осіб, які не з'явилися, в порядку ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, товариство з обмеженою відповідальністю «Олівер-Буд» (далі - ТОВ «Олівер-Буд») є юридичною особою та платником ПДВ, який перебуває на обліку в ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві.

16.10.2015 р. між позивачем та контролюючим органом було укладено договір про визнання електронних документів № 1, що підтверджується квитанцією № 2.

З 15.02.2016 р. по 17.02.2016 р. позивачем у порядку, визначеному законодавством, надсилалися для реєстрації податкові накладні №№ 1,2,3,4, але, згідно з квитанціями, вказані податкові накладні за січень 2016 року не прийняті з зазначенням причини: «можливо, розірвано договір про визнання електронної звітності».

Згідно з квитанціями № 1 договір від 16.10.2015 р. та сертифікат директора є чинними.

18.02.2016 р. позивач уклав з відповідачем новий договір про визнання електронних документів від 18.02.2016 р. № 1, але відповідно до зворотної квитанції №1, контролюючий орган не прийняв новий договір, оскільки станом на 18.02.2016 р. діяв договір про визнання електронних документів від 16.10.2015 р.

19.02.2016 р. розірвано діючий договір від 16.10.2015 р., а новий договір прийнято до розгляду, відповідно до квитанції № 1.

З 19.02.2016 р. по 21.03.2016 р. позивачем надсилалися до контролюючого органу податкові накладні від 15.02.2016 р. та 25.02.2016 р., але згідно з наявних у матеріалах справи квитанцій, позивачу було відмовлено з зазначенням причини: «Блок даних. Невірний підпис-сертифікат відсутній в базі сертифікатів».

22.03.2016 р. відповідачем підписано договір про визнання електронних документів від 18.02.2016 р. та прийнято податкові накладні від 15.02.2016 р. та 25.02.2016 р.

22.04.2016 р. посадовими особами контролюючого органу проведено камеральну перевірку даних податкової звітності з податку на додану вартість та даних ЄРПН позивача за лютий 2016 року, за результатами якої складено акт від 22.04.2016 р. № 466/26-59-12-01-50.

У зазначеному акті перевірки відповідачем встановлено порушення позивачем граничних термінів реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - ЄРПН) за лютий 2016 року.

18.05.2016 р. відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № 002434/201/1105, згідно з яким до позивача застосовано штрафну (фінансову) санкцію у розмірі 88 050,01 грн.

Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо неприйняття податкових накладних для реєстрації від 15.02.2016 р. №№ 1,2,3,4 та від 25.02.2016 р. №№ 5,6,7, а також протиправним зазначене податкове повідомлення-рішення, звернувся до суду з адміністративним позовом у цій справі.

Колегія суддів встановила, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було вжито всіх можливих заходів для своєчасної реєстрації податкових накладних, зокрема, надіслано їх для реєстрації у законодавчо встановлені строки, а також у встановлений граничний строк для надіслання податкової звітності вчинено відповідні дії для переукладання договору про визнання електронних документів.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Податковим кодексом України (далі - ПК України), Порядком ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженим постановою КМУ від 29.12.2010 р. № 1246 (далі - Порядок № 1246).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У пп. 14.1.60 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що Єдиний реєстр податкових накладних - це реєстр відомостей щодо податкових накладних та розрахунків коригування, який ведеться центральним органом виконаної влади, що реалізує державну податкову політику, в електронному вигляді згідно з наданими платниками податку на додану вартість електронними документами.

Згідно з п. 201.1 ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Пунктом 201.4 статті 201 ПК України передбачено, що податкова накладна складається у день виникнення податкових зобов'язань продавця.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (абзац 1, 2 пункт 201.10 стаття 201 ПК України).

Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних здійснюється не пізніше п'ятнадцяти календарних днів, наступних за датою їх складання (абзац 10 пункт 201.10 стаття 201 ПК України).

Відповідно до пп. 120-1.1 п. 120.1 ст. 120 ПК України порушення платниками податку на додану вартість граничних термінів реєстрації податкових накладних, що підлягають наданню покупцям - платникам податку на додану вартість, та розрахунків коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, встановлених статтею 201 цього Кодексу, тягнуть за собою накладення на платників податку на додану вартість, на яких відповідно до вимог статей 192 та 201 цього Кодексу покладено обов'язок щодо такої реєстрації, штрафу в розмірі: 10 відсотків від суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення терміну реєстрації до 15 календарних днів; 20 відсотків від суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення терміну реєстрації від 16 до 30 календарних днів; 30 відсотків від суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення терміну реєстрації від 31 до 60 календарних днів; 40 відсотків від суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення терміну реєстрації на 61 і більше календарних днів.

Згідно з пунктом 201.10 статті 201 ПК України підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

Якщо надіслані податкові накладні та/або розрахунки коригування сформовано з порушенням вимог, передбачених відповідно пунктом 201.1 статті 201 та/або пунктом 192.1 статті 192 цього Кодексу, протягом операційного дня продавцю/покупцю надсилається квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі про неприйняття їх в електронному вигляді із зазначенням причин.

У п. 9 Порядку № 1246 закріплено, що причиною відмови у прийнятті податкової накладної та/або розрахунку коригування до реєстрації є: 1) наявність помилок під час заповнення податкової накладної; 2) відсутність в Реєстрі відомостей, що містяться у податковій накладній, яка коригується; 3) факт реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування з такими ж реквізитами; 4) порушення вимог щодо наявності суми податку, обчисленої відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 Податкового кодексу України (для податкових накладних та/або розрахунків коригування, що реєструються після 1 липня 2015 р.); 5) порушення вимог, установлених пунктом 201.1 статті 201 та/або пунктом 192.1 статті 192 Податкового кодексу України.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством регламентовано обов'язок платника податків зареєструвати в ЄРПН податкові накладні у строки, встановлені ПК України.

Разом з тим, такий обов'язок є виконаним у разі вчинення платником законодавчо визначеного алгоритму дій, тобто направлення відповідних накладних для їх реєстрації податковим органом за наявності чинного договору про визнання електронних документів або, у разі необхідності, подання такого договору до уповноваженого податкового органу для підписання.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем було своєчасно направлено для реєстрації податкові накладні від 15.02.2016 р. та від 25.02.2016 р.

При цьому, на момент подання податкових накладних від 15.02.2016 р. був чинним укладений між позивачем і податковим органом договір про визнання електронних документів від 16.10.2015 р., а в наступному для подання податкових накладних від 25.02.2016 р. позивач завчасно 18.02.2016 р. направив для реєстрації договір про визнання електронних документів, тобто вжив всіх залежних від нього заходів для належного та своєчасного виконання своїх зобов'язань.

Разом з тим, анулювання відповідачем попереднього укладеного з позивачем договору 19.02.2016 р. та підписання нового лише 22.03.2016 р. не може бути підставою для притягнення позивача до відповідальності за несвоєчасну реєстрацію податкових накладених.

Крім того, причиною неприйняття відповідачем для реєстрації податкових накладених від 15.02.2016 р. було зазначено припущення контролюючого органу («можливо») щодо розірвання договору про визнання електронної звітності, яке спростовується матеріалами справи, про що зазначено вище.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно протиправності дій відповідача щодо неприйняття для реєстрації податкових накладних від 15.02.2016 р. №№ 1,2,3,4 та від 25.02.2016 р. №№ 5,6,7, а також протиправності податкового повідомлення-рішення від 18.05.2016 р. № 002434/201/1105 та необхідності його скасування і задоволення адміністративного позову.

При цьому, апеляційний суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), викладену в п.п. 70, 71 рішення у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE («Рисовський проти України») заява № 29979/04 Європейським судом з прав людини підкреслено особливу важливість принципу «належного урядування», відповідно до якого, в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер'їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). При цьому, Суд наголосив, що саме на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій та мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року).

Крім того, у рішенні від 14.10.2010 р. по справі «Щокін проти України» ЄСПЛ зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта щодо порушення ним строків реєстрації податкових накладених від 15.02.2016 р., від 25.02.2016 р. як необґрунтовані та суперечливі і звертає увагу на те, що у своїй скарзі апелянт наводить два різні склади вчинених, на його думку, позивачем порушень: несвоєчасну реєстрацію податкових накладних, а потім - формування податкового кредиту на підставі взагалі незареєстрованих накладних.

Водночас, ані до суду першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження відповідачем не було надано жодних доказів, які б підтверджували правомірність вчинення ним оскаржуваних позивачем у цій справі дій та прийняття спірного ППР.

Водночас, постулатом адміністративного процесуального законодавства є презумпція винуватості відповідача у справі - суб'єкта владних повноважень (ч.2 ст.77 КАС України).

У свою чергу податковим законодавством презюмується правомірність рішень, дій та бездіяльності платника податків (ст. 4 ПК України).

Зазначене в сукупності обумовлює покладення обов'язку доказування в податкових спорах на податковий орган, який у відповідності до принципу офіційного з'ясування обставин справи повинен доводити в суді обставини, що стали підставою для нарахування платнику податків спірних податкових зобов'язань, та правомірність прийняття свого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 20.02.2018 р. у справі № 817/149/17, від 29.03.2018 р. у справі № 813/2758/16 та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов'язковим для колегії суддів при вирішенні даної справи.

Судова колегія також враховує висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 23.07.2002 р. у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції», відповідно до яких адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, має саме податкове управління.

Надаючи оцінку доводам апелянта, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Отже, проаналізувавши всі доводи апелянта, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким повно і правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог ст. 242 КАС України.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на це, апеляційна скарга Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року - без змін.

При уьому, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 17 квітня 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: