Справа № 520/11432/18
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 р. Справа № 520/11432/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бенедик А.П.,

Суддів: Гуцала М.І. , Донець Л.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Горшкова О.О.) від 28.01.2019 року (повний текст рішення складено 28.01.2019 року) по справі №520/11432/18

за позовом ОСОБА_1

до Шевченківського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова

про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до суду із адміністративним позовом до Шевченківського обєднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова, в якому просить:

- зобовязати відповідача повернути незаконно утримані пенсійні виплати за період з квітня 2017 року по квітень 2018 року з урахуванням, перерахунку, що відбувся у жовтні 2017 року;

- встановити судовий контроль за виконанням рішення суду.

- стягнути з відповідача сплачену суму судового збору та витрати на правову допомогу.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що відповідачем всупереч постанови Дзержинського районного суду м. Харкова від 06.12.2017 року по справі № 638/10460/17 та постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 05.03.2018 року протиправно не повернуто незаконно утримані пенсійні виплати за період з квітня 2017 року по квітень 2018 року з урахуванням перерахунку, що відбувся у жовтні 2017 року. Вказані обставини порушують конституційні інтереси позивача на соціальний захист.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.01.2019 року адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погодившись із судовим рішенням, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги посилається на прийняття оскаржуваного рішення з порушенням норм матеріального права, що мають значення для справи, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказує, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до неправомірного висновку про їх необґрунтованість. Зазначив, що оскільки судовим рішенням по справі № 638/10460/17 визнано протиправними дії щодо зменшення розміру пенсії, то невиплачені за цей період суми пенсії підлягають поверненню позивачу.

Відповідач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник позивача надав письмову відповідь на відзив відповідача.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що позивач, є пенсіонером за віком, перебуває на обліку в Шевченківському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Харкова.

Позивач вказує, що з квітня 2017 року нарахування та виплата пенсії здійснювалась у меншому розмірі.

Не погодившись із вказаними діями, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 06.12.2017 року по справі № 638/10460/17 адміністративний позов ОСОБА_1 до Шевченківського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова про оскарження рішень та дій субєкта владних повноважень задоволено частково.

Визнано рішення Шевченківського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова від 01.08.2017 року №929 про утримання переплати з вересня 2017 року у розмірі 20% - незаконним та скасовано.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 05.03.2018 року постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 06.12.2017 по справі № 638/10460/17 скасовано в частині відмови у задоволенні позову.

Прийнято в цій частині нову постанову, якою визнано протиправними дії щодо зменшення розміру пенсії без прийняття відповідного рішення відповідно до діючого законодавства.

Зобов'язано Шевченківське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова відновити виплату пенсії у встановленому раніше розмірі.

В іншій частині постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 06.12.2017 залишено без змін.

Відповідач вказує, що на виконання вищезазначеного рішення суду, листом від 05.12.2018 року (вих..№ 19114-02-1/149) Управління повідомило представника позивача - ОСОБА_2 про те, що 20.12.2018 року відповідач отримав постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 06.12.2017 року по справі № 638/10460/17 та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 05.03.2018 року та в березні 2018 року розпорядженням Шевченківського обєднаного управління пенсійного фонду України м. Харкова виплату пенсії ОСОБА_1 поновлено у встановленому раніше розмірі з 05.03.2018 року з дати прийняття постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 05.03.2018 року по справі № 638/10460/17, та скасовано утримання переплати з вересня 2017 року.

Вважаючи, що відповідач протиправно не повернуто незаконно утримані пенсійні виплати за період з квітня 2017 року по квітень 2018 року з урахуванням перерахунку, що відбувся у жовтні 2017 року, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, у спірних правовідносинах відповідач діяв на підставі та у відповідності до вимог діючого законодавства.

Колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У відповідності до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разу повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України (стаття 92 Конституції України).

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

За приписами частини першої статті 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено судами в рамках розгляду адміністративної справи №638/10460/17, Шевченківським обєднаним управлінням пенсійного фонду України м. Харкова прийнято рішення № 160727/204 від 03.04.2017 року про проведення пенсійної справи у відповідність. Розмір пенсії після перерахунку складає 1628,08 грн.

У звязку з ненаданням позивачем жодних документів та згоди, рішенням від 01.08.2017 року № 929 Шевченківським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Харкова прийнято рішення про утримання переплати з вересня 2017 року у розмірі 20 %.

Рішення відповідача від 01.08.2017 року №929 про утримання переплати з вересня 2017 року у розмірі 20% було визнано незаконним та скасовано у судовому порядку.

Крім того, задовольняючи апеляційну скаргу позивача, Харківський апеляційний адміністративний суд у постанові від 05.03.2018 року виходив з того, що суд першої інстанції прийняв як доказ рішення відповідача №160727/204 від 03.04.2017 року, проте вказане рішення не виносилось у законний спосіб.

Згідно ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів зазначає, шо нечинним нормативно-правовий акт стає з дати набрання відповідним рішенням суду законної сили, а протиправність індивідуального акта виникає, у разі набрання рішенням суду про задоволення адміністративного позову законної сили, з моменту прийняття такого акта суб'єктом владних повноважень (вчинення дії або бездіяльності). Вимога про визнання протиправним (недійсним, незаконним, неправомірним, скасування) індивідуальних актів не містять різних способів захисту, а є одним і тим же способом, сформульованим у різних словесних формах.

Таким чином, у тих випадках, коли предметом спору є індивідуальний акт, дія або бездіяльність позовною вимогою за правилами КАС України має бути визнання такого акта, дії чи бездіяльності протиправними (недійсними, незаконними, неправомірними, скасування такого акту).

Оскільки в судовому порядку визнано протиправними дії відповідача щодо зменшення розміру пенсії без прийняття відповідного рішення відповідно до діючого законодавства та зобовязано відновити виплату пенсії у встановленому раніше розмірі, колегія суддів дійшла висновку, що відновлення пенсії позивачу повинно бути проведено саме з моменту її протиправного зменшення, а не з моменту набрання рішення суду законної сили, як вказує відповідач.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог через те, що рішеннями судів по справі № 638/10460/17 не покладено на відповідача обовязок щодо поновлення виплати пенсії у встановленому раніше розмірі з моменту її зменшення.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з висновків Європейського суду з прав людини перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів" (рішення у справах "ОСОБА_3 проти Франції", "Колишній король Греції та інші проти Греції" та "Малама проти Греції"). "Майном" може бути як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні "легітимні сподівання" на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12 липня 2001 року у справі Ганс-Адам II проти Німеччини"). "Легітимні сподівання" за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі "Копецький проти Словаччини").

У даному випадку легітимні сподівання позивача на перерахунок пенсії передбачені чинними нормами Законів України, тобто вони є конкретними. Таким чином, на них поширюється режим "існуючого майна".

Крім того, у справі «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» («Von Maltzan and Others v. Germany» № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02) ЄСПЛ надав тлумачення поняттю «майно» саме в контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якого таке поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності». При цьому, Суд зробив висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність.

Згідно ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Оскільки належними та допустимими доказами відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірність власних дій, які полягають у непроведені позивачу перерахунку та виплати пенсії у встановленому раніше розмірі з моменту зменшення її розміру.

Разом з тим, як встановлено під час розгляду справи та підтверджується наявними у ній доказами, пенсія ОСОБА_1 була зменшена з 01.05.2017 року на підставі рішення Шевченківського обєднаного управління пенсійного фонду України м. Харкова від 03.04.2017 року. Вказані обставини також підтверджуються наданим позивачем листом розрахунком утримання коштів пенсії, в якому зафіксовано, що розмір пенсії змінився саме з травня 2017 року (а.с. 26), а відтак колегія суддів вважає необґрунтованою позицію позивача щодо порушення прав з квітня 2017 року.

Як вказує відповідач та не заперечує позивач, виплату пенсії у встановлено раніше розмірі поновлено позивачу 05.03.2018 року.

Відповідно до п. 4 ч. 1 статті 5 КАС України, способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Приймаючи до уваги вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення перерахунку та виплати позивачу пенсії у встановленому раніше розмірі з дати її зменшення 01.05.2017 року по дату поновлення 05.03.2018 року.

Таким чином, враховуючи протиправність оскаржуваної бездіяльності, колегія суддів дійшла висновку, що належним способом захисту прав позивача буде зобовязання відповідача провести перерахунок та виплату позивачу пенсії у встановленому раніше розмірі з дати її зменшення 01.05.2017 року по дату поновлення 05.03.2018 року.

З приводу заявлених позовних вимог постановлення судового контролю за виконанням рішення суду, колегія суддів зазначає наступне.

Згодно ч. 1 ст. 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Мета здійснення судового контролю полягає у необхідності пересвідчитись, що суб'єктом владних повноважень рішення буде виконане.

В даному випадку не встановлено підстав вважати, що відповідачем судове рішення не буде виконуватися, а тому колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю за виконанням цього рішення.

З приводу заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підстав доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 статті 134 КАС України).

Згідно п.п.1,2 ч.9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Відповідно ч.7 ст.139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 24.04.2018 року по справі №814/1258/16, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням, зокрема, розрахунків (калькуляції) вартості правової допомоги, а не лише з визначенням загальної вартості наданої допомоги. Такий розрахунок може бути відображений у звіті про виконану роботу, розрахунку чи акті здачі-приймання робіт із конкретизацією кожної вчиненої процесуальної дії.

На підтвердження судових витрат на правову допомогу представник позивача надав лише копію чека адвоката ОСОБА_2 В.О.№ 4 від 28.11.2018 року на суму 2500 грн.

При цьому, представником позивача не надано до суду договору про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документів, що свідчать про оплату витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо), розрахунку погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі та який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, акту приймання-передачі послуг за договором.

З наданих документів не можливо зробити висновок про обсяги наданих юридичних послуг, крім того вони не містять достатніх критеріїв для визначення обсягу наданих послуг.

Таким чином, оскільки визначені позивачем понесені витрати на правничу допомогу не підтверджені відповідними доказами, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги в цій частині.

Судові витрати позивача зі сплати судового збору за подання адміністративного позову та апеляційної скарги на підставі положень ст. 139 КАС України підлягають розподілу, шляхом стягнення сплачених сум за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.01.2019 року по справі №520/11432/18 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Шевченківського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова про зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Шевченківського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова щодо не проведення перерахунку та виплати ОСОБА_1 пенсії у встановленому раніше розмірі з дати її зменшення 01.05.2017 року, по дату поновлення 05.03.2018 року.

Зобовязання Шевченківське обєднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 у встановленому раніше розмірі з дати її зменшення 01.05.2017 року, по дату поновлення 05.03.2018 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Шевченківського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова (м-н Свободи, 5, Держпром, 4 підїзд, 6 пов., м.Харків,61022, ) на користь ОСОБА_1 (пр-т. ОСОБА_4, 48а, кв.112, м.Харків, 61024, ІПН НОМЕР_1) витрати зі сплати судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. та за подання апеляційної скарги у розмірі 1057 (одна тисяча пятдесят сім) грн. 20 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_3
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_5 ОСОБА_6