Справа № 160/9765/18
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2019-03-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 березня 2019 року Справа № 160/9765/18
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Кучма К.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області /відповідача-1/, Костянтинівсько-Дружківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області /відповідача-2/, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - Управління соціального захисту населення Павлоградської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з позовом, в якому просить: визнати бездіяльність Костянтинівсько-Дружківського об'єднаного УПФ України в Донецькій області щодо припинення їй виплати пенсії з 01.03.2016 року по 31.01.2018 року протиправною; визнати бездіяльність Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області щодо невиплати їй пенсії за віком за період з 01.03.2016 року по 31.01.2018 року (включно) протиправною; зобов'язати відповідача-1 здійснити нарахування та виплату позивачу пенсії за віком за період з 01.03.2016 року по 31.01.2018 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона отримує пенсію за віком, є внутрішньо переміщеною особою, з лютого 2018 року по теперішній час перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в Дніпропетровській області, до цього часу перебувала на обліку в Костянтинівсько-Дружківському об'єднаному УПФ України Донецької області. За період з 01.03.2016 року по 31.01.2018 року має заборгованість по виплаті пенсії, тому у серпні 2018 року звернулась до відповідача-2 із заявою щодо виплати заборгованості. Проте, отримала лист, в якому їй було повідомлено, що підставою припинення виплати пенсії є отримана інформація з Єдиної інформаційної базі даних про внутрішньо переміщених осіб, та для поновлення виплати пенсії рекомендовано звернутися із заявою до управління ПФУ за місцем фактичного проживання. Листом відповідач-1 повідомив, що ним прийнято рішення про призначення (відновлення) виплати пенсії лише з 01.02.2018 року, а виплату заборгованості за даним рішенням не призначено. Позивач вважає бездіяльність відповідачів протиправною, такою, що порушує її право на пенсійне забезпечення, тому вона звернулася до суду за захистом своїх прав та інтересів.
До суду від відповідача-1 надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що за результатами розгляду Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Павлоградської міської ради, виплату пенсії позивачу було відновлено (призначено) з 01.02.2018 року. Але рішенням комісії не призначено виплату заборгованості за минулий період, яка виникла протягом періоду, коли вона перебувала на обліку у відповідача-2. Відповідач-1 зауважує, що відповідно до листа відповідача-2, виплата пенсії позивачу була призупинена з березня 2016 року на підставі інформації, отриманої з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, утримувачем якої є Міністерство соціальної політики України. На підставі вищевикладеного, відповідач-1 просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, а справу розглядати у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Відповідачем-2 також було подано відзив на позов, в якому зазначено, що за результатами обміну інформацією з органами соціального захисту населення про осіб, які взяті на облік, позивачу з 01.03.2016 року була призупинена виплата пенсії, для з'ясування фактичного місця проживання пенсіонера. Враховуючи, що було встановлено, що за адресою, вказаною в довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 не проживає. На підставі вищевикладеного, відповідач-2 також просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Від третьої особи - Управління соціального захисту населення Павлоградської міської ради надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, що позивач звернулася до управління у лютому 2018 року із заявою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, та у цей же день їй було видано довідку про взяття на облік. Третя особа зауважує, що надати пояснення з яких підстав позивачу була припинена виплата пенсії у період з 01.03.2016 року по 31.01.2018 року управління не має можливості, оскільки відсутня дана інформація.
Суд зазначає, що п.2 ч.1 ст.263 КАС України чітко встановлено, що суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Керуючись приписами ст.263 КАС України, суд ухвалив розглянути адміністративну справу без повідомлення учасників справи, у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві, позицію відповідача-1 та відповідача-2, викладену у письмових відзивах на позов, позицію третьої особи, викладену у письмових поясненнях, дослідивши письмові докази, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об'єктивному розгляді обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, згідно довідки від 26.02.2018 року НОМЕР_2, виданої Управлінням соціального захисту населення Павлоградської міської ради є внутрішньо переміщеною особою, та за фактичним місцем проживання на даний час перебуває за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10-12).
Матеріалами справи підтверджується, що позивач отримувала пенсію за віком з листопада 2014 року у Костянтинівсько-Дружківському об'єднаному УПФ України Донецької області, з 01.02.2018 року перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в Дніпропетровській області, згідно заяви від 27.02.2018 року про взяття на облік та витребування пенсійної справи у відповідача-2 (а.с.38).
Отже, позивач є внутрішньо переміщеною особою, на даний час перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в Дніпропетровській області, та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).
Судом встановлено, що не заперечується відповідачами, що з 01.03.2016 року по 31.01.2018 року позивачу було припинено виплату пенсії.
22.08.2018 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача-2 із заявою, в якій просила надати інформацію щодо підстав припинення та невиплати їй пенсії за віком, виплатити заборгованість по пенсії за період з 01.03.2016 року по 31.01.2018 року у повному обсязі та надати копію рішення про припинення виплати пенсії (а.с.13).
Проте, листом від 30.08.2018 року №8811/02/14-46 їй було повідомлено, що виплата пенсії призупинена з березня 2016 року на підставі інформації, отриманої з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, утримувачем якої є Міністерство соціальної політики України. Для виплати пенсії необхідно особисто звернутися за місцем фактичного проживання із заявою про поновлення виплати пенсії (а.с.15).
Листом відповідача-1 від 14.06.2018 року №Г9039-18 «Про розгляд звернення» позивачу було повідомлено, що за результатом розгляду Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо перемішеним особам Павлоградської міської ради від 27.03.2018 року №7 прийнято рішення про відновлення (призначення) виплати пенсії з 01.02.2018 року, але рішенням комісії не призначено виплату заборгованості за період з 01.03.2016 року по 31.01.2018 року (а.с.14, 39).
Таким чином, судом встановлено, що з 01.02.2018 року відповідач-1 поновив виплату поточної пенсії позивачу, але не виплатив пенсію за минулий період.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.
Згідно із ч.1 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (у редакції протоколів №11 та №14 (04 листопада 1950 року)) визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції.
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон №1058-IV.
Частиною 3 ст.4 Закону №1058-IV визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Статтею 5 Закону №1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Отже, нормативно-правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон №1058-IV. Інші нормативно-правові акти, у сфері правовідносин врегульованих Законом №1058-IV, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.
Питання виплати пенсій врегульовані ст.47 Закону №1058-IV, за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно до ч.1 ст.49 Закону №1058-IV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; (положення пункту 2 частини першої статті 49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009) 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає.
У справі відсутні письмові докази на підтвердження наявності підстав щодо припинення позивачу виплати пенсії.
Суд звертає увагу на пріоритетність застосування вимоги ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а тому доводи відповідача-2 щодо необхідності застосування норм Постанов Кабінету Міністрів є безпідставними.
Крім того, відповідно до ч.2 ст.2 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Строк дії довідки про взяття особи на облік як внутрішньо переміщеної особи необмежений, нарахування і виплата пенсії особі, яка вимушено залежить від певних обставин, не може бути залежними від дії цієї довідки, оскільки право на пенсію гарантовано Конституцією України та є єдиним засобом до існування пенсіонера.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верхового Суду від 18.10.2018 року по справі №426/8347/17.
Згідно із ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 р. №1706-VІІ (далі - Закон №1706-VІІ), внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Відповідно до ст.2 Закону №1706-VІІ, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.
Згідно із ч.ч.2, 3 ст.7 Закону №1706-VІІ, Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.
Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» передбачено, що з наступними змінами та доповненнями, припинення або відновлення соціальних виплат проводиться структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м.Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад або територіальними органами Пенсійного фонду України згідно з Порядком здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року за №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року за №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» визначено, що з наступними змінами та доповненнями, комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворені районними, районними у мм.Києві і Севастополі державними адміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад, приймають рішення про відновлення або про відмову у відновленні соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, довідки яких недійсні на дату набрання чинності цією постановою, відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого цією постановою, за умови отримання внутрішньо переміщеною особою нової довідки відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року за №509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб».
Згідно з п.15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року за №365, з наступними змінами та доповненнями, орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, суд не погоджується з діями відповідача-1 щодо невиплати пенсійних виплат позивачу за період з 01.03.2016 року по 31.01.2018 року включно.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду визначаються Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року за №1058-IV, з наступними змінами та доповненнями.
Відповідно до ч.1 ст.7 даного Закону, загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами, зокрема законодавчого визначення умов і порядку здійснення загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом, та обов'язковості фінансування за рахунок коштів Пенсійного фонду витрат, пов'язаних з виплатою пенсій та наданням соціальних послуг, в обсягах, передбачених цим Законом.
Пунктом 9 ч.1 ст.16 цього ж Закону передбачено, що застрахована особа має право на отримання пенсійних виплат на умовах і в порядку, передбачених цим Законом.
З аналізу вищенаведених норм суд доходить висновку, що порядок та умови отримання пенсійних виплат регулюються виключно Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».
При цьому, відсутність встановленого Кабінетом Міністрів України механізму виплати нарахованих сум пенсій не звільняє державу в особі уповноваженого органу Пенсійного фонду України від обов'язку здійснити таку виплату та не може позбавляти права особи на отримання належних їй сум пенсій.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
У рішенні у справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.
Тому, суд вважає, що відмовляючи позивачу у виплаті пенсії, за відсутності передбачених законами України підстав, відповідачі порушили право позивача на отримання пенсії.
При цьому, право на отримання пенсії є об'єктом захисту за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Втручання відповідачів у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.
Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.
Відповідно до п.п.3, 8 ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що бездіяльність відповідача-2 щодо припинення ОСОБА_1 виплати пенсії, а також бездіяльність відповідача-1 щодо невиплати позивачу пенсії за віком за період з 01.03.2016 року по 31.01.2018 року є протиправною, оскільки не відповідають зазначеним критеріям правомірності.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, з метою захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача-1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком за період з 01.03.2016 року по 31.01.2018 року.
Частиною 1 ст.9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
За таких обставин, суд вважає за можливе позов ОСОБА_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити повністю, з викладених вище підстав.
На підставі викладеного, та керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 205, 241-246, 250, 262, 263 КАС України, суд, -
Позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність Костянтинівсько-Дружківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо припинення ОСОБА_1 виплати пенсії з 01.03.2016 року по 31.01.2018 року.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за віком за період з 01.03.2016 року по 31.01.2018 року (включно).
Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком за період з 01.03.2016 року по 31.01.2018 року.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України та може бути оскаржено в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційної-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Суддя Кучма К.С.