Справа № 520/8401/18
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2019-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 р.Справа № 520/8401/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Тацій Л.В. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.12.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Бабаєв А.І., м. Харків, повний текст складено 18.12.18 року по справі № 520/8401/18

за позовом ОСОБА_1 Тхі Нгуєт

до Державної міграційної служби України треті особи Управління Державної міграційної служби України в Київській області , Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 Тхі Нгуєт звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, треті особи Управління Державної міграційної служби України в Київській області, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому, з урахування заяви про уточнення позовних вимог, просила суд визнати протиправним та скасувати пункт 2 (п.п.2.1-2.3) Наказу Державної міграційної служби України №106 від 16.07.2018 року про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання щодо громадянки ОСОБА_2 Республіки Вєтнаму ОСОБА_1 Тхі Нгуєт, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що пункт 2 (п.п.2.1-2.3) наказу Державної міграційної служби України №106 від 16.07.2018 року про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання винесено, на думку позивача, без врахування приписів чинного законодавства.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.12.2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 Тхі Нгуєт (61000, м. Харків, вул. Пушкінська, буд. 79/1) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9), треті особи Управління Державної міграційної служби України в Київській області (4073, м. Київ. вул. Петропавлівська, буд. 11), Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, 24) про визнання протиправним та скасування наказу задоволено.

Визнано протиправним та скасовано пункт 2 наказу Державної міграційної служби України № 106 від 16.07.2018 року про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання щодо громадянки ОСОБА_2 Республіки Вєтнаму ОСОБА_1 Тхі Нгуєт, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Державна міграційна служба України, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.12.2018 року у справі №520/8401/18 та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог громадянину ОСОБА_2 Республіки Вєтнаму ОСОБА_1 Тхі Нгуєт відмовити повністю.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права (абзац 4 пункт 4, абзац 5 пункт 4 розділу V Закону України «Про імміграцію» пункт 73 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №321 та процесуального права (ст.6, 77, 90, 242 КАС України). Вказує, що з заяви іноземців або та громадян осіб громадянства про надання про надання дозволу на імміграцію або видачу посвідки на постійне проживання подані з 07.08.2001 до 07.02.2002 підлягали розгляду відповідно до вимог Закону України «Про імміграцію», тобто його норми використовувалися як норми прямої дії. Отже, з відповідною заявою громадяни СРВ необхідно було звернутися до 7 лютого 2002 року, оскільки з 8 лютого 2002 року іноземці вказаної категорії мали про отримати посвідку на постійне проживання виключно за умови наявності дозволу при імміграцію про наявності підставі, вичерпний перелік яких визначений ч.2 та ч.3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію». Вимоги до документів, необхідних для отримання дозволу на імміграцію та їх перелік, визначений ст. 9 вищевказаного Закону. Посилається, що Харківським окружним адміністративним судом при прийнятті оскаржуваного рішення залишено без належної оцінки порушення ст. 90 КАС України, доводи відповідача про те, що на момент звернення позивача із заявою про видачу посвідки на постійне проживання положеннями законодавства не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання на підставі дозволу про імміграцію , відповідно до абзацу 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію». Посилається, що суд першої інстанції прийшов до неправомірного висновку, що «безпідставними посилання відповідача у висновку від 05.06.2018 року на той факт, що після спливу законодавчо встановленого шестимісячного терміну для звернення з заявами про видачу посвідок на постійне проживання, норма абз. 4 п.4 Прикінцевих положень втратила чинність, оскільки жодним законом ця норма скасована не була, що свідчить про відсутність підстав вважати протилежне», однак з матеріалів справи вбачається, що позивач надання дозволу на імміграцію не проходив. Отже на момент звернення позивача не було правових підстав для надання останньому посвідки на постійне проживання відповідно до п.4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону «Про імміграцію», оскільки позивачем було порушено термін звернення з відповідною заявою (до 07.02.2002 року). Вказує, що на момент звернення позивача положеннями законодавства не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання на підставі дозволу на імміграцію, відповідно до абз. 4 п.4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону України «Про імміграцію», а вказаний іноземець не мав жодних підстав щодо отримання посвідки на постійне проживання, у звязку з цим, оформлена на імя позивача посвідка серії КВ №8783/50755 від 13.08.2004 року підлягає визнанню недійною та вилученню. Вказує, що судом першої інстанції неправильно вирішено спір по суті, у звязку з чим рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.10.2018 року повинно бути скасовано судом апеляційної інстанції.

Позивачем було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на незгоду з вимогами апеляційної скарги , заперечуючи щодо її задоволення та вважаючи що рішення суду першої інстанції прийнято судом без порушень норм матеріального та процесуального права за результатом всебічного вивчення справи, просив в задоволенні скарги відмовити в повному обсязі та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Сторони по справі про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином, що підтверджується відповідними доказами.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач ОСОБА_1 Тхі Нгуєт є громадянкою ОСОБА_2 Республіки Вєтнам, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_1 Тхі Нгуєт у 1993 році прибула до України відповідно до Міжурядової Угоди "Про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР". Проходила професійне навчання на Київському заводі "Ленінська кузня".

13.08.2004 року ОСОБА_1 Тхі Нгуєт було документовано посвідкою на постійне проживання відповідно до абз.4 п. 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію".

Начальником Управління Державної міграційної служби України в Київській області затверджено висновок від 05.06.2018 року про перевірку матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянці ОСОБА_2 Республіки Вєтнам ОСОБА_1 Тхі Нгуєт, в якому зазначено «вважав би : цей висновок разом з матеріалами справи про видачу посвідки КВ №8783/50755 від 13.08.2004 громадянці СРВ ОСОБА_1 Тхі Нгуєт надіслати до Державної міграційної служби України для підготовки проекту наказу Голови ДМС про скасування рішення про видачу посвідки на постійне проживання та визнання її недійсною.

У вказаному вище висновку було зазначено, що заяву позивача про отримання посвідки прийнято після шестимісячного терміну передбаченого приписами абз.4 п. 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію". Також вказано, що абз.4 п. 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" втратив чинність.

Державною міграційною службою України винесено наказ №106 від 16.07.2018 року про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання, в пункті 2 якого зазначено, що на підставі висновку УДМС у Київській області від 05.06.2018 року стосовно громадянки ОСОБА_2 Республіки Вєтнам ОСОБА_1 Тхі Нгуєт, 01.06.1970, визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідку на постійне проживання серії КВ №8783/50755, видану відділом ГІРФО ГУМВС України 13.08.2004. Крім того, наказано начальникові ГУДМС у Харківській області ОСОБА_3 за місцем проживання іноземця забезпечити вилучення зазначеної у підпункті 2.1 пункту 2 наказу посвідки на постійне проживання, а також здійснити заходи, передбачені законодавством України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Позивач, вважаючи п.2 вищевказаного наказу протиправним, звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем, як субєктом владних повноважень, не доведено правомірності прийнятого ним рішення, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Відповідно до абз. 6 ст. 1 Закону України "Про імміграцію" (в редакції чинній на момент видачі посвідки) посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Абзацом 6 п.4 Розділу V Прикінцеві положення Закону України «Про імміграцію» визначено, що особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Отже, з вищевказаної норми вбачається, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію, а відтак, позивач отримав посвідку на постійне проживання в межах законодавства.

Колегія суддів зазначає, що позивачу по справі не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибув до України в 1993 р., а ОСОБА_4 України "Про імміграцію", який був прийнятий 07.06.2001 р., передбачав набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень. Позивачу, в силу дії цього Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію, надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

Так, при наданні у 2004 р. позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні, ВГІРФО ГУМВС України в Київській області проводило перевірку законності залишення його на постійне проживання на території України та керувалось положеннями абз.4 п.4 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявлено та надано посвідку на постійне місце проживання в Україні. За результатами аналізу цієї ж норми Закону відповідач прийняв протилежне рішення, що міститься у висновку УДМС України в Київській області від 05.06.2018 року.

Колегія суддів зазначає, що доказів того, що посвідка на постійне проживання позивача є підробленою або отримана позивачкою у не передбаченому законом порядку, відповідачем не було надано.

Доказів притягнення до відповідальності посадової особи, яка складала, затверджувала та видала посвідку на постійне проживання за прийняття безпідставного рішення не надано.

Відповідно до приписів ст. 12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем по справі не було враховано, що перелік підстав для прийняття вказаного рішення передбачений ст. 12 Закону України "Про імміграцію", а "інших випадків", зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавство не передбачено.

Також, щодо доводів апелянта про пропущення ОСОБА_1 Тхі Нгуєт шестимісячного строку звернення за отриманням посвідки, слід вказати, що п.2 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» було зобов'язано Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.

Відповідно до п.3 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» було рекомендовано Президенту України визначити центральний орган виконавчої влади, на який буде покладено виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції, та привести свої акти у відповідність з цим Законом.

Так, з метою забезпечення виконання Закону України «Про імміграцію» Президентом України було видано Указ №596 від 07.08.2001 р., яким покладено на Міністерство внутрішніх справ України виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та зобов'язано Кабінету міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію».

Таким підзаконним актом стала Постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання» №1983 від 26.12.2002 р.

Відповідно до вступної частини Постанова була видана на виконання статті 5 Закону України «Про імміграцію», тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абзацом четвертим пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» (з простроченням на 1 рік 2 місяці).

Отже, документування посвідками на постійне місце проживання в'єтнамських громадян на підставі Закону України «Про імміграцію» відповідними міграційними органами фактично було розпочато після 26.12.2002 року у порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002 р. вже після спливу шестимісячного терміну, передбаченого «Прикінцевими положеннями» Закону України «Про імміграцію».

Таким чином, жоден громадянин Соціалістичної республіки В'єтнам не міг звернутися і бути документованим посвідкою на постійне проживання у визначений законом термін до 07.02.2002 р., оскільки порядок видачі таких посвідок було затверджено Кабінетом Міністрів України, всупереч п.2 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» та Указу Президента України № 596 від 07.08.2001 р.

Колегія суддів зауважує, що на момент звернення позивача з заявою про надання посвідки було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до п.4 розділу V Закону України «Про імміграцію», разом з тим, недотримання позивачем передбаченого вказаною нормою шестимісячного терміну не є підставою для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання.

Вищевказана правова позиція узгоджується з висновком Верховного суду, викладеним в постанові від 03.08.2018 р. по справі № 820/1608/17, відповідно до якого посвідка на постійне проживання може бути скасована суб'єктом владних повноважень лише у випадку скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до ст.ст. 12 і 13 Закону України "Про імміграцію". Інших підстав для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання діюче законодавство не передбачає.

Скасування дозволу на імміграцію з інших підстав, зокрема з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавством не передбачено.

Вищезазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного суду, викладеною в постанові від 20.06.2018 р. по справі №820/1208/16.

Колегія суддів вважає хибними доводи апелянта, на той факт у висновку від 05.06.2018 р. що після спливу законодавчо встановленого шестимісячного терміну для звернення з заявами про видачу посвідок на постійне проживання, норма абз.4 п.4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" втратила чинність, оскільки законодавством вказана норма скасована не була, що свідчить про відсутність підстав вважати протилежне.

Також, слід зазначити, що на підставі посвідки на постійне проживання позивач тривалий час проживає на території України.

Так, при розгляді питання щодо підстав прийняття рішення про скасування посвідки на постійне проживання в Україні, колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що перебування іноземця чи особи без громадянства на території України на законних підставах є визначальним для встановлення його правового статусу.

Колегія суддів зауважує, що оскаржуване рішення відповідача не містить посилання, чи вивчались обставини наявності у позивача неповнолітніх дітей, тривалість терміну перебування дітей в Україні, їх соціальні зв'язки, можливі негативні наслідки якщо діти мають переїхати разом з батьком до країни його походження.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить вважає, що оскаржуваний п.2 наказу Державної міграційної служби України № 106 від 16.07.2018 р. про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання щодо громадянки ОСОБА_2 Республіки Вєтнаму ОСОБА_1 Тхі Нгуєт, ІНФОРМАЦІЯ_1 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення адміністративного позову.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апелянта щодо правомірності п. 2 наказу Державної міграційної служби України № 106 від 16.07.2018 року про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання щодо громадянки ОСОБА_2 Республіки Вєтнаму ОСОБА_1 Тхі Нгуєт, ІНФОРМАЦІЯ_1 є необґрунтованими та не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з'ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.12.2018 року по справі №520/8401/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя ОСОБА_5
Судді ОСОБА_6 ОСОБА_4
Повний текст постанови складено 15.04.2019 року