Справа № 2а-1870/9959/12
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

16 квітня 2019 року

Київ

справа №2а-1870/9959/12

адміністративне провадження №К/9901/573/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Пасічник С.С.,

суддів: Васильєвої І.А., Юрченко В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області на постанову Сумського окружного адміністративного суду у складі головуючого судді Осіпової О.О. від 29 квітня 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Калиновського В.А., суддів Бенедик А.П., Калитки О.М. від 01 жовтня 2013 року у справі за позовом Комунального підприємства «Сумижитло» Сумської міської ради до Державної податкової інспекції у місті Сумах Державної податкової служби, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Шаім строй», Товариство з обмеженою відповідальністю «БК-Альпром» про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2012 року Комунальне підприємство «Сумижитло» Сумської міської ради (далі - позивач, Підприємство) звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції у місті Сумах Державної податкової служби (далі -відповідач, Інспекція), в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просило визнати протиправними та скасувати такі податкові повідомлення-рішення від 02 лютого 2012 року: №/0/47405, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість (далі - ПДВ) за основним платежем на 98522 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 24630,50 грн.; №/0/47408 в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток за основним платежем на 8681 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями - 2270,25 грн.; № /0/47406, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «частина чистого прибутку (доходу) господарських організацій (державних унітарних підприємств та їх об'єднань), що вилучаються до бюджету» на 41340 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 10335 грн.

Обґрунтовуючи позовну заяву, посилалось на безпідставність висновків відповідача про порушення позивачем положень податкового законодавства та формування відповідних податкових вигод за результатами господарських операцій із контрагентами (ТОВ «Шаім строй», ТОВ «БК-Альпром»), які, як вважає податковий орган, фактично не відбулися, оскільки такі господарські операції є реальними та їх виконання підтверджується сукупністю належних доказів. Крім того зазначило, що частина чистого прибутку (доходу), яку Підприємство справляє до місцевого бюджету, не є податковим платежем, тому на порядок його сплати не поширюються положення Податкового кодексу України (далі - ПК України), отже Інспекція безпідставно кваліфікує платіж як податкове зобов'язання і приймає податкове повідомлення-рішення про його стягнення в порядку, передбаченому ПК України.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2013 року, яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2013 року, позов задоволено повністю.

Ухвалюючи рішення, суди дійшли висновку, що виконання контрагентами робіт по ремонту будівель підтверджується належними та допустимими доказами, а висновки Інспекції про нікчемність правочинів, укладених з такими виконавцями, є помилковими, тому позивач обґрунтовано включив до складу податкового кредиту суми ПДВ та зменшив оподатковуваний дохід на суму валових витрат за результатами таких операцій. Також суди визнали безпідставним притягнення позивача до відповідальності за порушення правил сплати (перерахування) частини чистого прибутку (доходу), що підлягає сплаті до бюджету за результатами щоквартальної фінансово-господарської діяльності, адже такий платіж не є податковим у розумінні ПК України.

Не погоджуючись із рішеннями судів, Інспекція подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просила їх скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити Підприємству у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, відповідач послався на те, що виконання робіт (надання послуг) на підставі договорів, укладених між позивачем та контрагентами безпідставно розцінені судами як фактично здійснені, оскільки за результатами зустрічних звірок цих підприємств та їх контрагентів (продавців товарів, робіт, послуг по ланцюгу постачання) встановлено відсутність реальних господарських операцій, тому Підприємством неправомірно сформовано податковий кредит з ПДВ та задекларовано витрати у відповідних податкових періодах за результатами таких операцій.

Увалою Вищого адміністративного суду України від 08 листопада 2013 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

У визначені ухвалою строки заперечення на касаційну скаргу не надходили.

В подальшому справа передана до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд дійшов наступного висновку.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що Інспекцією за результатами проведеної документальної планової виїзної перевірки Підприємства з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 13 травня 2011 року по 31 березня 2012 року складено акт №2689/2250/37654796/33 від 12 вересня 2012 року, яким встановлено, зокрема, порушення позивачем підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14, пунктів 138.1, 138.2, 138.4 статті 138 ПК України, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 268654 грн.; пунктів 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 201.4, 201.6 статті 201 ПК України, в результаті чого занижено розмір ПДВ на загальну суму 98522грн.; пункту 9 статті 69 Бюджетного кодексу України, в результаті чого до бюджету не сплачено чистий прибуток у сумі 41340грн. та авансовий внесок з чистого прибутку у сумі 8681 грн.

Такий висновок контролюючого органу обґрунтовано тим, що: Підприємством сформовано податковий кредит з ПДВ та віднесено суми до валових витрат по взаємовідносинам із ТОВ «Шаім строй» та ТОВ «БК-Альпром» з придбання робіт на виконання поточного ремонту у будинках, що перебували на обслуговуванні позивача, за результатами зустрічних звірок яких, а також їх контрагентів по ланцюгу постачання товарів, робіт, послуг встановлено відсутність реальних господарських операцій; позивачем повторно відображено коригування сум податкового кредиту по податковій накладній, отриманій від ТОВ «Комуненергія»; задекларовано суму податкового кредиту з ПДВ по податковій накладній, отриманій від ТОВ «Кошторисно-консалтінгова група», по якій продавець не відобразив відповідні податкові зобов'язання; Підприємством не сплачено частину чистого прибутку (доходу) господарських організацій (державних унітарних підприємств та їх об'єднань), що вилучаються до бюджету за підсумками фінансово-господарської діяльності за 1 квартал 2012 року.

02 жовтня 2012 року на підставі акту перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення №/0/47405, №/0/47408 та №/0/47406.

Згідно пункту 44.1 статті 44 ПК України (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Підпункт 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає витрати як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

За змістом пункту 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України встановлює, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно ж з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 ПК України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

У відповідності до пункту 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

За визначенням статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №996-XIV) первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Як визначено підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

У відповідності до статті 1 Закону №996-XIV господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Отже правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкових вигод (витрат та податкового кредиту) виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб'єктності; наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарської операції.

Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов'язковою умовою для формування податкових вигод.

Недоведеність наявності вказаних умов позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкових вигод, а покупця - права на їх формування та відображення у бухгалтерському та податковому обліку.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій та не спростовується Інспекцією у касаційній скарзі, позивач у спірному періоді, будучи замовником, мав господарські відносини із ТОВ «Шаім Строй» та ТОВ «БК-Альмпром».

Так, між ТОВ «Шаім Строй» (підрядник) та позивачем (замовник) укладено договір підряду №46 від 31 серпня 2011 року, згідно з яким підрядник прийняв на себе зобов'язання підготувати об'єкт та забезпечити виконання робіт з поточного ремонту за завданням замовника з використанням своїх матеріалів, а замовник зобов'язався в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, прийняти і оплатити виконану роботу. Перелік об'єктів, на яких підрядник зобов'язався виконати роботи з поточного ремонту покрівлі, козирків балконів, водостічних труб, відмосток та встановлення жолобів зазначений у додаткових угодах №2 від 01 жовтня 2011 року, №3 від 01 листопада 2011 року, №4 від 01 грудня 2011 року, №5 від 01 січня 2012 року, №6 від 01лютого 2012 року, №6/1 від 27 лютого 2012 року та №7 від 01 березня 2012 року.

Також між ТОВ «БК-Альмпром» (підрядник) та позивачем (замовник) укладено договір підряду №45 від 31 серпня 2011 року, відповідно до якого підрядник прийняв на себе зобов'язання підготувати об'єкт та забезпечити виконання робіт з поточного ремонту за завданням замовника з використанням своїх матеріалів, а замовник зобов'язався в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, прийняти і оплатити виконану роботу. Перелік об'єктів, на яких підрядник зобов'язався виконати роботи з поточного ремонту стиків та козирків балконів зазначений в додаткових угодах №2 від 01 жовтня 2011 року, №3 від 01 листопада 2011 року, №4 від 01 грудня 2011 року, №5 від 01 січня 2012 року, №6 від 01 лютого 2012 року, №7 від 27 лютого 2012 року, №8 від 01 березня 2012 року та №9 від 01 березня 2012 року.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що виконання ТОВ «Шаім Строй» та ТОВ «БК-Альмпром» ремонтних робіт підтверджується актами приймання виконаних будівельних робіт, довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрати, податковими накладними та платіжними дорученнями про оплату робіт.

Вказані документи, як зазначено судами, містять всі необхідні реквізити, відповідають вимогам Закону №996-XIV, тобто є первинними документами у розумінні цього Закону.

Встановлено, що виписані контрагентами податкові накладні містять усі обов'язкові реквізити, передбачені пунктом 201.1 статті 201 ПК України, й на момент їх складення контрагенти позивача були зареєстровані як юридичні особи та платники ПДВ.

На підставі зазначених обставин та відсутності в матеріалах справи доказів, які б свідчили, що господарські операції позивача із вказаними контрагентами були спрямовані на отримання необґрунтованої податкової вигоди, обізнаності позивача щодо протиправного характеру діяльності підприємств у ланцюгах постачання, прямої чи опосередкованої причетності до такої протиправної діяльності, наявність недоліків у первинних документах тощо, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що господарські операції між позивачем та його контрагентами документально підтверджені та фактично здійсненні з метою використання в оподатковуваних операціях.

Касаційний суд погоджується із висновком судів про те, що відповідачем - суб'єктом владних повноважень, на якого положеннями частини 2 статті 71 КАС України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень) покладено обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, в ході розгляду справи не доведено обставин, які б свідчили про порушення позивачем податкового законодавства та наявність яких би призводила до невизнання права позивача на формування відповідних сум податкових вигод.

Не наведено й обставин та не надано доказів, які б свідчили про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про вчинення зазначених операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру).

По суті ж, як встановлено судами попередніх інстанцій, доводи податкового органу ґрунтуються лише на інформації, отриманій за результатами здійснення податкового контролю по взаємовідносинам контрагентів позивача із іншими особами, та без будь-яких фактів фіксації порушення робиться висновок про нереальність господарських операцій із позивачем. Разом з тим, правовідносини контрагентів із третіми особами у ланцюгах постачання, з якими позивач не вступав у господарські відносини, самі по собі, за відсутності інших об'єктивних та підтверджених даних про порушення позивачем податкового законодавства, не можуть свідчити про нереальність господарських взаємовідносин платника податку.

Норми ПК України не містять й положень, які б визначали можливість нівелювання сум податкового кредиту, сформованих за операціями, реальність яких не спростовується, у разі, коли контрагент не декларує відповідні податкові зобов'язання.

Підсумовуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про помилковість тверджень відповідача щодо нереального характеру правовідносин позивача із згаданими контрагентами, підставою для яких стали лише припущення контролюючого органу та недоведені обставини.

Доводи ж Інспекції, наведені в касаційній скарзі, про фактичне невиконання підрядних робіт не ґрунтуються на згаданих положеннях законодавства та не відповідають фактичним обставинам справи. Посилань на неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення процесуальних норм при оцінці інших порушень, установлених у акті перевірки, касаційна скарга не містить.

За правилами статті 341 КАС України (в редакції, чинній на момент ухвалення даної постанови) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права при ухваленні судових рішень.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 359 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області залишити без задоволення, а постанову Сумського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2013 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

С.С. Пасічник

І.А. Васильєва

В.П. Юрченко,

Судді Верховного Суду