Справа № 500/2610/18
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2019-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/2772/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Матковської З.М.,

секретаря судового засідання Марцинковської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року про повернення позовної заяви у справі № 500/2610/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Підволочиського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про визнання протиправними і скасування постанов (ухвала суду першої інстанції прийнята суддею Мірінович У.А. в м. Тернополі Тернопільської області 18.12.2018 року), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) звернулася з адміністративним позовом до Підволочиського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 37999,28 грн., прийняту 03.11.2011 у виконавчому провадженні № 29436148 старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Підволочиського районного управління юстиції Андруховим А.В.;

- визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 56874698, прийняту 27.07.2018 головним державним виконавцем Підволочиського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Харитоновим В.П.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2018 р. позовну заяву повернуто позивачу.

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив позивач, який покликаючись на те, що вказана ухвала є незаконною та прийнятою з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року про повернення позовної заяви скасувати, а справу направити на продовження розгляду в суд першої інстанції.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що про наявність оскаржуваних постанов державного виконавця позивач дізналася лише 22.10.2018 року, після чого почала процедуру їх судового оскарження. Вважає, що строк звернення до суду нею не був пропущений.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб'єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.

При цьому суд апеляційної інстанції зауважує, що «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення високої вірогідності того, що особа могла дізнатися про порушення своїх прав, зокрема, якщо особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Статтею 287 КАС України передбачено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 287 КАС України позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Умовами застосування наслідків пропуску строку звернення до суду є насамперед його пропуск, а також відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів.

Щодо визначення, власне, поважності причин пропуску строку звернення до суду, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідним вказати, що законодавством не встановлено перелік випадків, які можуть розцінюватись судом як поважні причини пропуску строків, а тому, відповідно, вирішення цього питання знаходиться у виключній компетенції суду, до якого з адміністративним позовом звертається позивач.

Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними в конкретній справі залежить від вказаних у позовній заяві причин, підтверджених відповідними засобами доказування, та доданих до неї матеріалів.

Апеляційним судом встановлено та не спростовано іншими доказами, що лише 22.10.2018 ОСОБА_1 ознайомилася із матеріалами виконавчого провадження № 56874698 та одержала копії постанови від 03.11.2011 у ВП № 29436148 про стягнення з боржника виконавчого збору та постанови від 27.07.2018 про відкриття виконавчого провадження № 56874698.

Докази того, що позивач могла дізнатися про наявність оскаржуваних постанов раніше у справі відсутні.

01.11.2018 представник позивача звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовною заявою про визнання протиправними та скасування постанов державного виконавця, які є предметом оскарженні і у справі, що розглядається. Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 12.11.2018 у справі № 500/2358/18 зазначену позовну заяву повернуто позивачу.

Ухвала від 12.11.2018 року отримана позивачем 19.11.2018 року.

27.11.2018 ОСОБА_1 повторно звернулася до Тернопільського окружного адміністративного суду з даною позовною заявою.

Ухвалою суду від 04.12.2018 позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків, шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду та докази поважності причин його пропуску. Водночас до позовної заяви слід було додати оригінал квитанції про доплату судового збору.

На усунення недоліків позовної заяви представник позивача подав до суду заяву від 12.12.2018, в якій просить визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду.

Виносячи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції зазначив, що позивач повинен був та міг своєчасно дізнатися про винесення постанов державного виконавця від 03.11.2011 року та від 27.07.2018 року.

Однак, такі висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки нічим не спростовано, що позивач фактично змогла дізнатися про наявність зазначених постанов тільки після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження і лише після того, як їй стало відомо про її включення до Єдиного реєстру боржників.

Суд першої інстанції, зазначивши в оскаржуваній ухвалі про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх справ, не зазначив які ж докази свідчать про реальну можливість позивача дізнатися раніше, ніж 22.10.2018 про існування оскаржуваних постанов державного виконавця.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що суд не повинен тлумачити положення статті 122 КАС України у такий спосіб, щоб створювати штучні перешкоди для доступу до правосуддя в адміністративній справі. Адміністративний суд керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.

Згідно частини 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Прецедентна практика ЄСПЛ виходить з того, що при реалізації пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Водночас, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Так, Європейський суд з прав людини у п.27 рішення від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (Заява № 24402/02) зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

У Рішенні ЄСПЛ від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України» Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом.

Тому апеляційний суд приходить до переконання про те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справа направленню на продовження розгляду.

Відповідно до частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Таким чином, враховуючи, що висновки суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не відповідають обставинам справи, дана ухвала винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, вона підлягає скасуванню, а справа підлягає направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року про повернення позовної заяви у справі № 500/2610/18 скасувати, направивши справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська