Справа № 826/13000/18
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2019-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В.,

Кучми А.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Національного агентства з питань запобігання корупції на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року (справу розглянуто в порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання протиправними та скасування рішень, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року позивач, ОСОБА_3, звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просила:

- визнати протиправним та скасувати пункту 5 рішення Національного агентства з питань запобігання корупції від 16.03.2018 р. № 456 «Про скасування деяких положень рішень Національного агентства з питань запобігання корупції від 21.03.2017 р. № 99, від 23.03.2017 р. № 104, від 29.03.2017 р. № 120, від 27.04.2017 р. № 181 та від 15.05.2017 р. № 209»;

- визнати протиправним та скасувати рішення Національного агентства з питань запобігання корупції від 16.03.2018 р. № 464 «Про проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2015 рік (виправленої), поданої ОСОБА_3.»;

- визнати протиправним та скасувати рішення Національного агентства з питань запобігання корупції від 16.03.2018 р. № 465 «Про проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік (виправленої), поданої ОСОБА_3.»

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року позовні вимоги задоволено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивачем було подано до Національного агентства з питань запобігання корупції щорічні декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2015 та 2016 роки.

Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 18.05.2017 р. № 209 «Про проведення повної перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2015 та 2016 рік» доручено члену Національного агентства з питань запобігання корупції - заступнику Голови ОСОБА_4 провести повну перевірку декларацій позивача за 2015 та 2016 рік.

14.07.2017 р. та 08.09.2017 р. на вимоги працівників Національного агентства з питань запобігання корупції, позивачем було надано письмові пояснення по декларації за 2015 рік.

По закінченню граничного 90-денного строку проведення перевірки, позивач звернулась до відповідача із вимогою від 21.11.2017 р. № 138-110/3.2, якою просила забезпечити виконання вимог законодавства та, з урахуванням завершення всіх строків щодо перевірки електронної декларації, встановлених законодавством, надати рішення про результати здійснення повної перевірки декларації для ознайомлення та опублікування його на веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції.

Листом від 18.12.2017 р. № 51-04/46476/17 позивача повідомлено, що рішення про результати повної перевірки відносно позивача не приймались; крім того, зазначено про відсутність прийняття рішень про продовження термінів перевірки.

Як зазначено позивачем та не заперечується відповідачем, останній направлено на електронну адресу позивача лист від 18.06.2018 р. про надання пояснень щодо декларацій за 2015 та 2016 рік.

21.06.2018 р. позивач повторно звернулась до Національного агентства з питань запобігання корупції із вимогою про надання рішення про результати здійснення повної перевірки декларації для ознайомлення та опублікування його на веб-сайті відповідача та надати пояснення з підстав продовження проведення перевірки, яка повинна була закінчитись 8 місяців назад.

Відповіді на вказаний лист відповідачем не надано.

Як зазначено позивачем, 02.07.2018 р. під час прийому Голови Національного агентства з питань запобігання корупції Мангула О., ОСОБА_3 стало відомо про скасування повної перевірки її декларацій, яка була розпочата 15.05.2017 р., у зв'язку із неналежним її проведенням призначеним спеціалістом.

Так, рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 16.03.2018 р. № 456 «Про скасування деяких положень рішень Національного агентства з питань запобігання корупції від 21.03.2017 р. № 99, від 23.03.2017 р. № 104, від 29.03.2017 р. № 120, від 27.04.2017 р. № 181 та від 15.05.2017 р. № 209» скасовано повну перевірку декларацій позивача.

Також, відповідачем прийнято рішення від 16.03.2018 р. № 464 «Про проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2015 рік (виправленої), поданої ОСОБА_3.» та рішення від 16.03.2018 р. № 465 «Про проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік (виправленої), поданої ОСОБА_3.».

Вважаючи вищевказані рішення Національного агентства з питань запобігання корупції незаконними, позивач звернулась з даним адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив повністю та зазначив, що відповідачем як суб'єктом владних повноважень не доведено правомірності прийнятих ним оскаржуваних рішень та не спростовано доводів, наданих позивачем.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

При вирішенні спірних правовідносин колегія суддів керується нормами Конституції України, Закону України № 1700-VII від 14 жовтня 2014 року «Про запобігання корупції» та Порядком проведення контролю та повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженим рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції № 56 від 10 лютого 2017 року (нормативно-правові акти в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень визначено Законом України № 1700-VII від 14 жовтня 2014 року «Про запобігання корупції».

Згідно з частиною 1 статті 45 Закону № 1700-VII, особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а» і «в» пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону, зобов'язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Положеннями статті 50 Закону № 1700-VII визначено, що повна перевірка декларації полягає у з'ясуванні достовірності задекларованих відомостей, точності оцінки задекларованих активів, перевірці на наявність конфлікту інтересів та ознак незаконного збагачення і може здійснюватися у період здійснення суб'єктом декларування діяльності, пов'язаної з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, а також протягом трьох років після припинення такої діяльності.

Обов'язковій повній перевірці підлягають декларації службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, суб'єктів декларування, які займають посади, пов'язані з високим рівнем корупційних ризиків, перелік яких затверджується Національним агентством.

Обов'язковій повній перевірці також підлягають декларації, подані іншими суб'єктами декларування, у разі виявлення у них невідповідностей за результатами логічного та арифметичного контролю.

Національне агентство проводить повну перевірку декларації, а також самостійно проводить повну перевірку інформації, яка підлягає відображенню в декларації, щодо членів сім'ї суб'єкта декларування у випадках, передбачених частиною сьомою статті 46 цього Закону.

Національне агентство проводить перевірку декларації на підставі інформації, отриманої від фізичних та юридичних осіб, із засобів масової інформації та інших джерел, про можливе відображення у декларації недостовірних відомостей.

Механізм проведення Національним агентством з питань запобігання корупції (далі - НАЗК) контролю та повної перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування , відповідно до статей 48 та 50 Закону України «Про запобігання корупції», визначено Порядком проведення контролю та повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженим рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції № 56 від 10 лютого 2017 року (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 1 розділу ІІІ Порядку №56 повна перевірка декларації може проводитися у період здійснення суб'єктом декларування діяльності, пов'язаної з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, а також протягом трьох років після припинення такої діяльності і полягає у: 1) з'ясуванні достовірності задекларованих відомостей; 2) з'ясуванні точності оцінки задекларованих активів; 3) перевірці на наявність конфлікту інтересів; 4) перевірці на наявність ознак незаконного збагачення.

Повна перевірка декларацій (декларації) проводиться за рішенням НАЗК, в якому надається доручення його члену провести повну перевірку декларацій (декларації) через працівників структурного підрозділу його апарату, діяльність яких пов'язана зі здійсненням такої функції Національного агентства. Рішення про проведення перевірки повинно містити інформацію, яка дає змогу ідентифікувати декларацію (декларації), щодо якої (яких) проводиться повна перевірка, та суб'єкта (суб'єктів) декларування, який (які) подав (подали) таку (такі) декларацію (декларації), якщо інше не передбачено цим Порядком.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 18.05.2017 р. № 209 «Про проведення повної перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2015 та 2016 рік» члену Національного агентства з питань запобігання корупції - заступнику Голови ОСОБА_4 доручено провести повну перевірку декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2015 та 2016 рік, згідно з переліком, що додається, зокрема й позивача (а.с. 22).

Згідно з пунктом 6 Порядку №56 повна перевірка декларації передбачає такі дії:

1) прийняття рішення про проведення перевірки;

2) аналіз відомостей про об'єкти декларування (об'єкти нерухомості; об'єкти незавершеного будівництва (в тому числі інформація щодо власника або користувача земельної ділянки); цінне рухоме майно (крім транспортних засобів); цінне рухоме майно - транспортні засоби; цінні папери; інші корпоративні права; юридичні особи, кінцевим бенефіціарним власником (контролером) яких є суб'єкт декларування або члени його сім'ї; нематеріальні активи; доходи, у тому числі подарунки; грошові активи; фінансові зобов'язання; видатки та правочини суб'єкта декларування; посади чи роботи за сумісництвом суб'єкта декларування; членство суб'єкта декларування в об'єднаннях (організаціях) та входження до їх органів), зазначені в деклараціях суб'єкта декларування, та їх порівняння з відомостями з реєстрів, баз даних, інших інформаційно-телекомунікаційних систем державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, що можуть містити інформацію про об'єкти декларування, які мають відображатися в декларації;

3) створення, збирання, одержання, використання інформації, яка є необхідною для повної перевірки декларації, з використанням джерел інформації, визначених пунктами 8 - 11 цього розділу;

4) направлення Національним агентством відповідному суб'єкту декларування листа з пропозиціями надати письмові пояснення та/або копії підтвердних документів та розгляд і врахування наданих ним пояснень та/або копій підтвердних документів під час проведення повної перевірки декларації у порядку та на умовах, визначених пунктом 12 цього розділу;

5) прийняття Національним агентством Рішення про результати здійснення повної перевірки декларації.

До того ж, пунктом 1 Розділу IV визначено, що за результатами проведення повної перевірки декларації Національним агентством приймається рішення про результати здійснення повної перевірки декларації.

Тобто, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до Порядку завершальною стадією повною перевірки декларації є прийняття НАЗК рішення про результати здійснення повної перевірки декларації.

Згідно з пунктом 14 Розділу III Порядку, повна перевірка декларації за цим Порядком здійснюється упродовж 60 календарних днів з дня прийняття Рішення про проведення перевірки. У разі необхідності строки проведення повної перевірки декларації можуть бути продовжені, але не більше ніж на сукупний строк у 30 календарних днів.

Як вже було зазначено, рішення НАЗК про проведення декларацій позивача за 2015 та 2016 роки датоване 18 травня 2017 року.

З матеріалів справи вбачається, що по закінченню граничного 90-денного строку проведення перевірки, позивач звернулась до відповідача із вимогою від 21.11.2017 р. № 138-110/3.2, якою просила надати рішення про результати здійснення повної перевірки декларації для ознайомлення та опублікування його на веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції (а.с. 36).

Листом від 18.12.2017 р. № 51-04/46476/17 позивача повідомлено, що рішення про результати повної перевірки відносно позивача не приймались; крім того, зазначено про відсутність прийняття рішень про продовження термінів перевірки (а.с. 38).

21.06.2018 р. позивач повторно звернулась до Національного агентства з питань запобігання корупції із вимогою про надання рішення про результати здійснення повної перевірки декларації для ознайомлення та опублікування його на веб-сайті відповідача та надати пояснення з підстав продовження проведення перевірки поза граничним строком (а.с. 40).

Відповідь на вищевказаний лист в матеріалах справи відсутня.

Так, колегія суддів звертає увагу, що відповідачем за сплином визначеного законодавством терміну для проведення повної перевірки декларацій, жодного рішення за результатами відповідної перевірки прийнято не було.

В той же час, рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 16.03.2018 р. № 456 «Про скасування деяких положень рішень Національного агентства з питань запобігання корупції від 21.03.2017 р. № 99, від 23.03.2017 р. № 104, від 29.03.2017 р. № 120, від 27.04.2017 р. № 181 та від 15.05.2017 р. № 209», скасовано повну перевірку декларацій позивача (а.с. 43).

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що уповноважені особи Департаменту фінансового контролю та моніторингу способу життя, які проводили повні перевірки декларацій ОСОБА_3, заходи перевірки не провели, на підставі цього факту наказом Голови НАЗК від 30.10.2017 № 526/1к/тр відкрите дисциплінарне провадження, уповноважена особа Департаменту фінансового контролю та моніторингу способу життя, яка проводила перевірку декларацій позивача за 2015 і 2016 роки, звільнена із займаної посади.

Застосовуючи аналогію права та рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 №1-9/2009, апелянт вважає, що НАЗК як колегіальний орган державної влади має право приймати рішення, скасовувати їх або вносити до них зміни. Відтак, рішенням НАЗК від 16.03.2018 №456 скасовано як таке, що не було реалізоване, рішення про проведення декларацій позивача за 2015 і 2016 роки від 18.05.2017 №209.

Однак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що чинним законодавством не передбачено можливість НАЗК самостійно скасовувати рішення про проведення повної перевірки.

Так, відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про запобігання корупції», Національне агентство з питань запобігання корупції є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику.

Згідно з частиною 6 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Відтак, колегія суддів наголошує, що посилання апелянта на застосування аналогії права щодо наявності повноважень Національного агентства з питань запобігання корупції скасування власних рішень про проведення перевірки, є безпідставним.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем прийнято рішення від 16.03.2018 р. № 464 «Про проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2015 рік (виправленої), поданої ОСОБА_3.» (а.с. 45) та рішення від 16.03.2018 р. № 465 «Про проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік (виправленої), поданої ОСОБА_3.» (а.с. 47).

Згідно абзацу четвертого пункту 5 Розділу ІІІ Порядку №56 у разі прийняття на підставі підпункту 4 пункту 3 цього розділу рішення про проведення перевірки декларації, якщо повна перевірка відповідної декларації вже раніше проводилася, НАЗК вживає заходів щодо проведення перевірки викладеної інформації про можливе відображення у декларації недостовірних відомостей лише в частині нових отриманих відомостей, які не перевірялися під час проведення повної перевірки. Така перевірка проводиться в строки, визначені пунктом 14 цього розділу.

Отже, вищезазначені положення прямо встановлюють особливі вимоги до рішення НАЗК про проведення перевірки декларації, якщо повна перевірка відповідної декларації вже раніше проводилася. Така перевірка проводиться лише у випадку одночасної наявності сукупності таких умов: НАЗК отримало інформацію від фізичних чи юридичних осіб, із засобів масової інформації та інших джерел про можливе відображення суб'єктом декларування у декларації недостовірних відомостей і такі відомості є новими та не перевірялися під час проведення повної перевірки відповідної декларації.

Проаналізувавши зміст оскаржуваних рішень від 16.03.2018 р. № 464 та № 465, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що НАЗК не дотримало вищевказаних норм законодавства, оскільки приймаючи оскаржувані рішення відповідач всупереч вимог законодавства належно не мотивував їх, зі змісту не вбачається ні предмету призначеної перевірки, ні конкретних меж її проведення, зокрема, НАЗК не зазначено, які саме розділи декларації або яка сама інформація підлягає перевірці та відсутнє посилання на нові докази, отримані відповідачем, які НАЗК має намір перевірити.

Норми законодавства щодо підстав проведення перевірки декларації, якщо повна перевірка відповідної декларації вже раніше проводилася, не містять такої підстави, як неналежним чином проведена попередня перевірка, відтак доводи апелянта є необґрунтованими.

Слід зауважити, що у пункті 74 рішення Європейського Суду з прав людини "Лелас проти Хорватії" суд звертав увагу на те, що "держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов'язків. Іншими словами, ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу".

У пункті 70 рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов'язків.

Важливість дотримання і неухильного виконання етапів процедури, зокрема, строків проведення повної перевірки та прийняття за її наслідками відповідного рішення, безпосередньо пов'язана із забезпеченням права особи, інтересів якої вона стосується.

Наявність «законних очікувань (яку в кожному окремому випадку встановлює Суд) є передумовою для відповідного захисту. В свою чергу, умовою наявності законного очікування в розумінні практики Європейського суду з прав людини є достатні законні підстави (sufficient legal basis) в національному праві або усталена практика публічної адміністрації. Іншими словами, законне очікування - це очікування можливості (ефективного) здійснення певного права, як прямо гарантованого, так і опосередкованого (того, яке випливає з інших прав), у разі якщо особа прямо не виключена з кола тих, хто є носіями відповідного права.

Позивач, з урахуванням положень Закону України «Про запобігання корупції» та Порядку проведення контролю та повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, правомірно очікувала, що така перевірка буде проведена у визначеному законодавством порядку та строки.

Вищевикладеним спростовуються доводи апелянта щодо відсутності доказів порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що у даному випадку відсутнє втручання у дискреційні повноваження відповідача. Так, у відповідності до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні та не можуть бути підставою для його скасування.

Враховуючи вищевикладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання протиправними та скасування рішень.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Національного агентства з питань запобігання корупції на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5ст.328 КАС України.

Повний текст виготовлено 17.04.2019.

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

А.Ю. Кучма