Справа № 160/7771/18
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року Справа № 160/7771/18

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання незаконним та скасування рішення №А12644-18 від 13.08.2018р., зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

17.10.2018р. (згідно штемпеля на експрес повідомленні) ОСОБА_2 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та, з урахуванням уточненої позовної заяви від 26.11.2018р., просить:

- визнати незаконним та скасувати рішення відповідача, оформлене листом за вих. №А12644-18 від 13.08.2018р. щодо відмови у виплаті грошової допомоги в розмірі 10 пенсій позивачеві;

- зобов'язати відповідача зарахувати до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років позивачеві роботу за сумісництвом на посаді лікаря-хірурга у КЗ "Криворізька міська клінічна лікарня №3" у період з 01.02.1996р. по 28.02.1999р., що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах у відповідності до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" після подачі заяви 25.07.2018р. про призначення пенсії, тобто з моменту досягнення пенсійного віку 23.07.2018р.;

- зобов'язати відповідача призначити, нарахувати та виплатити позивачеві грошову допомогу згідно п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" після подачі заяви 25.07.2018р. про призначення пенсії, тобто з моменту досягнення пенсійного віку 23.07.2018р.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він звернувся до пенсійного органу із заявою щодо розрахунку його страхового стажу та надання відповіді чи має він право на отримання грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, до якої додав копію архівної довідки КЗ «Криворізька міська лікарня №3» ДОР» №761 від 13.07.2018р. щодо підтвердження періодів роботи позивача у даному закладі та довідку про розмір заробітної плати за такий період. Листом №А12644-18 від 13.08.2018р. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило позивача про відсутність підстав для виплати грошової допомоги згідно з п.7-1 розділу ХV Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058) у зв'язку з відсутністю необхідного для цього страхового стажу, оскільки період роботи позивача у КЗ «Криворізька міська лікарня №3» ДОР» з 01.02.1996р. по 28.02.1999р. за сумісництвом (зовнішнім) лікарем-хірургом не зараховано до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років та виплату грошової допомоги згідно з п.7-1 розділу ХV Закону №1058. Позивач вважає таке рішення пенсійного органу незаконним, оскільки він працював за сумісництвом на посаді лікаря-хірурга у КЗ «Криворізька міська лікарня №3» ДОР» у період з 01.02.1996р. по 28.02.1999р. з обсягом роботи не менше ніж 0,5 посадового окладу, що підтверджується отриманою ним довідкою. Окрім того, позивач вказує на те, що норми діючого законодавства України не містять прямої заборони зарахувати до стажу роботи, який дає право на отримання пенсії за вислугу років працівникам охорони здоров'я, роботу за сумісництвом.

Ухвалою судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Барановського Р.А. від 30.11.2018р. було відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні відповідно до ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України.

18.02.2019р. згідно розпорядження Дніпропетровського окружного адміністративного суду за № 236д, у зв'язку із перебуванням судді Барановського Р.А. у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років та на виконання розпорядження в.о. керівника апарату суду від 15.02.2019р. №40, на підставі повторного автоматизованого розподілу справ, вказану справу було передано для розгляду судді Конєвій С.О.

Ухвалою суду від 25.02.2019р. вказану справу було прийнято до свого провадження суддею Конєвою С.О. та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.56).

28.12.2018р. Відповідач подав до канцелярії суду письмовий відзив на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі посилаючись на те, що у трудовій книжці позивача відсутній запис про роботу з 01.02.1996р. по 28.02.1999р. на посаді лікаря-хірурга по наданню експертної допомоги хірургічного відділення КЗ «Криворізька міська лікарня №3» ДОР», а згідно довідки №761 від 13.07.2018р. в даний період позивач працював за сумісництвом. Відповідач вказує на те, що особи, які працюють за сумісництвом чи за суміщенням на посадах, передбачених у Переліку, затвердженому постановою КМУ №909 від 04.11.1993р. не користуються пільгами, встановленими для працівників закладів та установ охорони здоров'я, а тому вказаний період роботи позивача за сумісництвом не зараховується у стаж, що дає право на пенсію за вислугу років та на виплату грошової допомоги згідно з п.7-1 розділу ХV Закону №1058 (а.с.43-44).

Згідно з п.2 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України, оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідно до ч.2 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Отже, рішення у даній адміністративній справі приймається 27.03.2019р. у межах строку, встановленого ч.2 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наданих суду документів судом встановлені наступні обставини у справі.

З 24.07.2018р. ОСОБА_2 отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується копією протоколу призначення пенсії, наявною у справі (а.с.50).

ОСОБА_2 звернулася до пенсійного органу із заявою від 03.08.2018р. щодо розрахунку його страхового стажу та надання відповіді чи має він право на отримання грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, до якої додав копію архівної довідки КЗ «Криворізька міська лікарня №3» ДОР» №761 від 13.07.2018р. щодо підтвердження періодів роботи позивача у даному закладі та довідку про розмір заробітної плати за такий період (а.с.12-15,30,33-35).

Листом №А12644-18 від 13.08.2018р. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило позивача про відсутність підстав для виплати грошової допомоги згідно з п.7-1 розділу ХV Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058) у зв'язку з недостатністю необхідного для цього страхового стажу (34 роки 6 місяців 16 днів, а необхідно 35 років), оскільки період роботи позивача у КЗ «Криворізька міська лікарня №3» ДОР» з 01.02.1996р. по 28.02.1999р. за сумісництвом (зовнішнім) лікарем-хірургом не зараховано до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років та виплату грошової допомоги згідно з п.7-1 розділу ХV Закону №1058 (а.с.16-17,31-32).

Вказаний спір виник у зв'язку із незгодою позивача з діями пенсійного органу щодо відмови у виплаті йому грошової допомоги в розмірі десяти пенсій відповідно до п.7-1 розділу ХV Закону №1058 та просить зобов'язати відповідача зарахувати до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років позивачеві роботу за сумісництвом на посаді лікаря-хірурга у КЗ "Криворізька міська клінічна лікарня №3" у період з 01.02.1996р. по 28.02.1999р., а також призначити, нарахувати та виплатити позивачеві вказану грошову допомогу.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, зокрема, з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років.

Відповідно до п.7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058) встановлено, що особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України №1191 від 23.11.2011р. затверджено Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, яким визначено умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Порядок №1191).

Пунктом 2 Порядку №1191 встановлено, що до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", що передбачені, зокрема, переліком закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. N 909 ( 909-93-п ) "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років".

Згідно до п.5 Порядку №1191 визначено, що грошова допомога надається особам, яким починаючи з 1 жовтня 2011 р. призначається пенсія за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

Постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року № 909 затверджено Прелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, відповідно до пункту 2 якого посади лікарів та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад) в лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, санаторно-епідеміологічних закладах, діагностичних центрах віднесені до посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі - Перелік №909).

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 03.04.1993 року № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» визначено, що робітники, спеціалісти і службовці державних підприємств, установ і організацій мають право працювати за сумісництвом, тобто виконувати, крім своєї основної, іншу роботу на умовах трудового договору. На умовах сумісництва працівники можуть працювати на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина у вільний від основної роботи час.

Аналіз вказаних вище норм свідчить про те, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов'язується з наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах і вихідом на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону №1058 будь-якого іншого виду пенсії.

При цьому, чинне вищенаведене законодавство не містить застережень щодо неврахування стажу роботи у випадку роботи у закладах охорони здоров'я за сумісництвом.

Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи, відповідачем було прийнято рішення, оформлене листом від 13.08.2018р. №А12644-18, за змістом якого позивачеві було відмовлено у зарахуванні до страхового стажу, що дає право на призначення і виплату йому грошової допомоги, передбаченої п.7-1 Прикінцевих положень Закону №1058 періоду роботи позивача з 01.02.1996р. по 28.02.1999р. у КЗ «Криворізька міська лікарня №3» ДОР» на посаді лікаря-хірурга по наданню екстренної допомоги хірургічного відділення за сумісництвом з підстав того, що особи, які працювали за сумісництвом на посадах, передбачених у Переліку №909 не користуються пільгами, встановлених для працівників закладів та установ охорони здоров'я, з підстав того, що позивач не має достатнього стажу роботи, який дає право на виплату грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій (позивач має стаж 34роки 6 місяців 16 днів, а необхідно 35 років) - (а.с.31-32).

Водночас, факт роботи позивача у період з 01.02.1996р. по 28.02.1999р. у КЗ «Криворізька міська лікарня №3» ДОР» на посаді лікаря-хірурга по наданню екстренної допомоги хірургічного відділення за сумісництвом (зовнішнім) підтверджується архівною довідкою №761 від 13.07.2018р. (а.с.33).

Також і згідно Додатків №1 до довідки вбачається, що при виплаті позивачеві заробітку у період з 01.02.1996р. по 28.02.1999р. нараховані всі страховані внески до Пенсійного фонду України (а.с.34-35).

За приписами ст.24 Закону №1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом - ч.2 ст.24 Закону №1058.

Згідно ч.4 ст.24 Закону №1058 передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, вказані норми не містять заборони щодо зарахування до страхового стажу періоду роботи особи за сумісництвом.

Також і аналіз змісту норм Порядку №1191, Переліку №909 вбачається, що вони не містять застережень і заборон щодо обчислення та врахування до страхового стажу періоду роботи особи за сумісництвом із заробітку якого сплачені страхові внески.

За викладених обставин та враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства щодо врахування періодів роботи, з яких складається страховий стаж, суд приходить до висновку, що відповідачем при прийнятті оспорюваного рішення про відмову у виплаті позивачеві грошової допомоги, передбаченої п.7-1 Прикінцевих положень Закону №1058, безпідставно було не зараховано до страхового стажу позивача період його роботи з 01.02.1996р. по 28.02.1999р. у КЗ «Криворізька міська лікарня №3» ДОР» на посаді лікаря-хірурга по наданню екстренної допомоги хірургічного відділення за сумісництвом, оскільки ні ст.24 Закону №1058, ні Порядком №1191, ні Переліком №909 не заборонено зарахування такого трудового стажу до страхового стажу.

Таким чином, слід зобов'язати відповідача вищенаведений стаж роботи позивача за сумісництвом з 01.02.1996р. по 28.02.1999р. зарахувати до страхового стажу позивача згідно до вимог ст.24 Закону №1058, що є достатнім страховим стажем (більше 35 років), що дає позивачеві право на призначення йому грошової допомоги, передбаченої п.7-1 Прикінцевих положень Закону №1058.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Так, відповідачем не було надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність прийнятого відповідачем рішення, яке оформлене листом №А12644-18 від 13.08.2018р. щодо відмови у виплаті позивачеві грошової допомоги в розмірі десяти пенсій з урахуванням встановлених судом обставин у справі та норм чинного законодавства України.

Доводи відповідача стосовно того, що запис про роботу позивача з 01.02.1996р. по 28.02.1999р. на посаді лікаря-хірурга по наданню екстренної допомоги хірургічного відділення КЗ «Криворізька міська лікарня №3» ДОР» відсутній у трудовій книжці є неспроможними та відхиляються судом, оскільки у разі відсутності у трудовій книжці відповідних записів, для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи, видані за місцем роботи, а також архівними установами згідно до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993р.

Так, на підтвердження стажу роботи позивача за наведений період, позивачем була надана до пенсійного органу архівна довідка від 13.07.2018р. №761, яка підтверджувала відомості про його роботу на посаді лікаря-хірурга по наданню екстренної допомоги хірургічного відділення КЗ «Криворізька міська лікарня №3» ДОР» у період з 01.02.1996р. по 28.02.1999р. за сумісництвом.

Також, судом критично надається оцінка посиланням відповідача на те, що особи, які працюють за сумісництвом на посадах, передбачених у Переліку №909 не користуються пільгами, встановленими для працівників закладів та установ охорони здоров'я, з огляду на те, що проаналізований судом зміст норм Порядку №909 такої заборони (обмеження) не містить.

Окрім того, наведені судом вище проаналізовані норми чинного законодавства, що регулюють питання умов призначення та виплати грошової допомоги, передбаченої п.7-1 Прикінцевих положень Закону №1058, жодних застережень щодо зарахування до страхового стажу, який дає право на призначення грошової допомоги стажу роботи за сумісництвом із заробітку якого сплачені страхові внески не містять.

За таких обставин, не зарахування пенсійним органом до страхового стажу позивача, що дає право на призначення грошової допомоги та її виплати період роботи позивача з 01.02.1996р. по 28.02.1999р. на посаді лікаря-хірурга по наданню екстренної допомоги хірургічного відділення КЗ «Криворізька міська лікарня №3» ДОР» за сумісництвом, суперечить вимогам наведеного чинного законодавства, а відповідно, суд приходить до висновку, що слід зобов'язати відповідача зарахувати вказаний період роботи до відповідного страхового стажу позивача.

Також і, задовольняючи позов у наведеній частині, судом враховується і те, що Конституційний Суд України у п.3.4 Рішення від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004).

Конституційне та законодавче регулювання захисту прав і свобод людини узгоджується із міжнародно-правовими актами, а саме Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують під час розгляду справ Конвенцію і практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Європейський Суд з прав людини у п. 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов'язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов'язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов'язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що оскільки чинним законодавством не врегульовано питання обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, встановленої п.7-1 Прикінцевих положень Закону №1058, з приводу періоду роботи позивача на посаді лікаря-хірурга по наданню екстренної допомоги хірургічного відділення КЗ «Криворізька міська лікарня №3» ДОР» за сумісництвом (за яким сплачені страхові внески), Порядок №1191 не містить заборони щодо врахування цього страхового стажу, а отже, наведений період роботи позивача підлягає зарахуванню пенсійним органом до страхового стажу роботи позивача, що дає йому право на призначення грошової допомоги.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність прийняття рішення пенсійного органу, яке оформлене листом №А12644-18 від 13.08.2018р. щодо відмови у виплаті позивачеві грошової допомоги в розмірі десяти пенсій, суд приходить до висновку, що відповідач, приймаючи вказане рішення діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом встановлено порушення вищенаведеним рішенням відповідача прав та інтересів позивача на належне пенсійне забезпечення, які підлягають судовому захисту шляхом визнання такого рішення протиправним та його скасування, виходячи з того, що оспорюване рішення є актом індивідуальної дії та належним способом захисту є саме визнання протиправним та скасування такого рішення згідно до вимог ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також і підлягають частковому задоволенню позовні вимоги позивача про зобов'язання відповідача зарахувати до стажу роботи позивача, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до п.7-1 Прикінцевих положень Закону №1058 період його роботи з 01.02.1996р. по 28.02.1999р. за сумісництвом на посаді лікаря-хірурга у КЗ "Криворізька міська клінічна лікарня №3" з урахуванням того, що судом встановлено протиправність рішення відповідача щодо відмови у виплаті позивачеві грошової допомоги в розмірі десяти пенсій у зв'язку із не зарахуванням наведеного періоду роботи позивача та належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов'язання суб'єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст. 5, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині зобов'язання відповідача призначити, нарахувати та виплатити позивачеві грошову допомогу згідно п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" після подачі заяви 25.07.2018р. про призначення пенсії, тобто з моменту досягнення пенсійного віку 23.07.2018р., оскільки адміністративний суд не наділений повноваженнями спонукати суб'єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, у такому випадку, суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням правової оцінки суду, наведеної у такому судовому рішенні, з урахуванням повноважень адміністративного суду, визначених ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

На цій підставі адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що найбільш ефективний із можливих способів захисту порушеного права за умови визнання протиправним рішення пенсійного органу щодо відмови у виплаті позивачеві грошової допомоги в розмірі десяти пенсій та зобов'язання відповідача зарахувати до стажу роботи позивача, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до п.7-1 Прикінцевих положень Закону №1058 період його роботи з 01.02.1996р. по 28.02.1999р. за сумісництвом на посаді лікаря-хірурга у КЗ "Криворізька міська клінічна лікарня №3", є саме зобов'язання відповідача розглянути питання щодо призначення та виплати позивачеві грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні щодо безпідставного не зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи за сумісництвом, виходячи з вимог пенсійного законодавства України та повноважень органів Пенсійного фонду України.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині зобов'язання відповідача зарахувати до стажу роботи період роботи позивача з 01.02.1996р. по 28.02.1999р. та зобов'язати відповідача призначити, нарахувати та виплатити позивачеві грошову допомогу відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", оскільки питання виплати спірної грошової допомоги врегульовані саме п.7-1 Прикінцевих положень Закону, а не п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", на який посилається позивач.

За викладених обставин, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь позивача судові витрати позивача по сплаті судового збору понесені позивачем згідно квитанції № від 24.09.2018р. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 352 грн. 40 коп. (704,80 грн./2) (а.с.3-4).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-263, 291 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання незаконним та скасування рішення №А12644-18 від 13.08.2018р., зобов`язання вчинити певні дії- задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, оформлене листом №А12644-18 від 13.08.2018р. щодо відмови у виплаті ОСОБА_2 грошової допомоги в розмірі десяти пенсій.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) зарахувати до страхового стажу роботи ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1), період його роботи з 01.02.1996р. по 28.02.1999р. на посаді лікаря-хірурга у КЗ "Криворізька міська клінічна лікарня №3" за сумісництвом, що дає на призначення грошової допомоги відповідно до п.7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) розглянути питання щодо призначення та виплати ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення, передбаченої п.7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», та прийняти обґрунтоване рішення по суті заяви з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні, вимог пенсійного законодавства України та повноважень органів Пенсійного фонду України.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) - судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 352 грн. 40 коп. (триста п'ятдесят дві грн. 40 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва