Справа № 800/427/17(800/369/16)
Суддя: Саприкіна Ірина Валентинівна
Дата ухвалення: 2019-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року

м. Київ

Справа № 800/427/17 (П/9901/369/16)

Провадження № 11-1231заі18

Велика Палата Верховного Суду у складі:

головуючого судді Князєва В. С.,

судді-доповідача Саприкіної І. В.,

суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

за участю:

секретаря судового засідання Сергійчук Л. Ю.,

позивача - ОСОБА_3,

третіх осіб - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (головуючий суддя Анцупова Т. О., судді Гімон М. М., Коваленко Н. В., Мороз Л. Л., Стародуб О. П.) від 20 вересня 2018 року про відмову у задоволенні клопотання про зміну позовних вимог та ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (головуючий суддя Анцупова Т. О., судді Гімон М. М., Коваленко Н. В., Мороз Л. Л., Стародуб О. П.) від 20 вересня 2018 року про закриття провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Президента України та Верховної Ради України, треті особи: ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_5, ОСОБА_17, ОСОБА_6, ОСОБА_18, ОСОБА_7, ОСОБА_19, ОСОБА_8, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_9, ОСОБА_23, про зобов'язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Вищого адміністративного суду України з позовною заявою до Президента України, Верховної Ради України

(далі - ВРУ, Рада), у якій з урахуванням уточнень просив:

- зобов'язати Президента України Порошенка П. О. подати до ВРУ законопроект про визнання таким, що втратив чинність Закон України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)»

(далі - Закон № 1401-VIII); підготувати і внести до Ради нові законопроекти про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) та про судоустрій і статус суддів, які не будуть порушувати конституційні права і свободи громадян України та передбачатимуть виборність суддів народом;

- визнати нечинним рішення ВРУ від 02 червня 2016 року про прийняття Закону № 1401-VIII та зобов'язати Ради на найближчому пленарному засіданні ухвалити рішення про визнання таким, що втратив чинність Закон № 1401-VIII; підготувати і розглянути нові законопроекти про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) та про судоустрій і статус суддів, які не будуть порушувати конституційні права і свободи громадян України та передбачатимуть виборність суддів.

Позовна заява мотивована тим, що у зв'язку із прийняттям Закону № 1401-VIII, Президент України та ВРУ допустили порушення норм Конституції України та обмежили право позивача на справедливе правосуддя. На його думку, Закон № 1401-VIII обмежив або скасував його права і свободи, визначені ст. 5, 8, 38, 59, 64, 71 Конституції України, що за вимогами ст. 22 Основного Закону України не допускається.

Вищий адміністративний суд України ухвалами від 26 липня 2016 року відмовив у відкритті провадження в адміністративній справі в частині вимоги щодо визнання нечинним рішення ВРУ про прийняття Закону № 1401-VIII і відкрив провадження в частині вимог щодо:

- зобов'язання Президента України подати до ВРУ законопроект про визнання таким, що втратив чинність Закон № 1401-VIII та підготувати і внести до Ради нові законопроекти про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) та про судоустрій і статус суддів, які не будуть порушувати конституційні права і свободи громадян України та передбачатимуть виборність суддів народом;

- зобов'язання ВРУ на найближчому пленарному засіданні ухвалити рішення про визнання таким, що втратив чинність Закон № 1401-VIII та підготувати і розглянути нові законопроекти про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) та про судоустрій і статус суддів, які не будуть порушувати конституційні права і свободи громадян України та передбачатимуть виборність суддів.

У подальшому, ухвалою від 30 січня 2017 року Вищий адміністративний суд України закрив провадження у цій справі, оскільки розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Верховний Суд України постановою від 12 вересня 2017 року залишив без змін ухвалу судді Вищого адміністративного суду України від 26 липня 2016 року (про відмову у відкриті провадження в частині вимог), і скасував ухвалу Вищого адміністративного суду України від 30 січня 2017 року, направивши справу до цього ж суду на новий розгляд.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції від 30 січня 2017 року та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд України виходив з того, що Вищий адміністративний суд України, закриваючи провадження у справі, обмежився лише висновком, що спір належить до юрисдикції Конституційного Суду України. При цьому суд першої інстанції не врахував суті позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідачів, не надав оцінки доводам позивача, викладеним у його позовній заяві щодо його порушених прав, та за наслідками розгляду його позову не прийняв відповідне рішення.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.

На підставі підп. 5 п. 1 розд. VII «Перехідні положення» КАС України позовні заяви та апеляційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, які подані до Вищого адміністративного суду України як суду першої або апеляційної інстанції та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ураховуючи наведене вище, позовну заяву ОСОБА_3 було передано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

03 січня 2018 року до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшло клопотання ОСОБА_3 від 14 грудня 2017 року про прийняття до розгляду заяви про зміну позовних вимог від 22 вересня 2016 року, у якому просив:

- визнати, що бездіяльність Президента України, як гаранта додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина у зв'язку з ненаданням обґрунтованих відповідей на звернення та невиконання вимоги про усунення порушень конституційних прав і свобод людини і громадянина, є протиправною;

- визнати, що ВРУ прийняттям 02 червня 2016 року Закону №1401-VIII, який був підготовлений Президентом України, порушила права та свободи ОСОБА_3, як людини і громадянина України, передбачені ст. 5, 8, 38, 55, 59, 64, 71, 72 Конституції України, і тому ця дія Ради є протиправною;

- зобов'язати Президента України подати до ВРУ законопроект про визнання таким, що втратив чинність Закон № 1401-VIII;

- зобов'язати Президента України підготувати і внести до ВРУ нові законопроекти про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) та про судоустрій і статус суддів, які не будуть порушувати конституційні права і свободи громадян України та передбачатимуть виборність суддів громадянами України;

- зобов'язати ВРУ на найближчому пленарному засіданні ухвалити рішення про визнання таким, що втратив чинність Закону № 1401-VIII;

- зобов'язати ВРУ підготувати і розглянути нові законопроекти про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) та про судоустрій і статус суддів, які не будуть порушувати конституційні права і свободи громадян України та передбачатимуть виборність суддів громадянами України.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 20 вересня 2018 року відмовив ОСОБА_3 у задоволенні клопотання від 14 грудня 2017 року про прийняття до розгляду заяви про зміну позовних вимог від 22 вересня 2016 року та повернув дане клопотання позивачу.

Крім того, ухвалою від 20 вересня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду закрив провадження у цій справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII), оскільки позовні вимоги позивача та зміст спірних правовідносин не мають ознак юридичного спору, а стосуються вираження громадської позиції, а тому оскаржувані дії Президента України та ВРУ не підлягають оскарженню в судах.

За правовим висновком Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеним в оскаржуваному судовому рішенні, позивач фактично просить зобов'язати Президента України та ВРУ розробити, внести законопроекти та ухвалити за наслідками їх розгляду рішення. Однак такі вимоги не підлягають розгляду у адміністративному суді, оскільки відповідачі у цьому випадку здійснюють законотворчу діяльність і не виконують владні управлінські функції. Оскаржувані дії та прийняті на їх реалізацію рішення суб?єкта владних повноважень не є (не можуть бути) управлінськими, а тому не підпадають під контроль суду адміністративної юрисдикції. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач просить зобов?язати Президента України та ВРУ вчинити дії, що за своїм змістом не є управлінською діяльністю, яка би створювала безпосередньо для позивача певні правові наслідки, у зв'язку з чим з таких правовідносин не може виникати публічно-правовий спір, який віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Не погодившись із зазначеними ухвалами з підстави порушення судом першої інстанції норм процесуального права, 18 жовтня 2018 року ОСОБА_3 подав до Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу, у якій просив скасувати незаконні, на його думку, ухвали Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 вересня 2018 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи свої доводи, ОСОБА_3 зазначив, що суд неповно встановив обставини справи, неправильно застосував норми права та не захистив його порушені права.

Також, за твердженням позивача, оскаржувані ухвали постановленні неповноважним складом суду, оскільки в досьє суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Мороз Л. Л., Гімона М. М. та Стародуба О. П. відсутні підписані ними тексти нової присяги судді.

23 листопада 2018 року до Великої Палати Верховного Суду надійшло клопотання ОСОБА_3, у якій заявник просив суд у разі незадоволення апеляційної скарги роз?яснити йому, до юрисдикції якого суду відноситься вирішення цього спору.

У судовому засіданні Великої Палати Верховного Суду позивач ОСОБА_3 та треті особи ОСОБА_15, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити з викладених у ній мотивів.

Представники Президента України та ВРУ в судове засідання не з?явилися, хоча були повідомленні належним чином про дату, час та місце розгляду цієї справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи наведені в апеляційній скарзі, та обґрунтування позивача та третіх осіб під час судового засідання, перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб'єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Справою адміністративної юрисдикції у розумінні п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, у тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

За правилами п. 1 ч. 1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб'єктом владних повноважень управлінських функцій, і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності ВРУ, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів.

Як убачається з матеріалів справи, предметом цього спору є зобов'язання Президента України розробити та внести до ВРУ законопроекти, а Раду, у свою чергу, зобов?язати на найближчому пленарному засіданні підготувати і розглянути їх.

За позицією ОСОБА_3, положення Закону № 1401-VIII обмежують його права і свободи, визначені ст. 5, 8, 38, 59, 64, 71 Конституції України, зокрема порушує його пряме виборче право на обрання суддів шляхом голосування. За таких обставин позивач вважає, що Президент України та ВРУ зобов'язанні розробити та прийняти відповідні законопроекти щодо визнання Закону

№ 1401-VIII таким, що втратив чинність, та про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) та про судоустрій і статус суддів, які передбачатимуть виборність суддів народом.

При цьому, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в ухвалі про закриття провадження в цій справі висловив позицію, що під час законотворення ані Президент України, ані парламент не реалізовують управлінські функції, а тому їхні дії та/або бездіяльність не можуть бути оскаржені в судовому порядку до судів адміністративної юрисдикції.

ВеликаПалата Верховного Суду погоджується з такими доводами суду першої інстанції і вважає неприйнятною позицію позивача, виходячи зі слідуючих міркувань.

Статтею 75 Конституції України встановлено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - ВРУ. Визначення ВРУ єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони. Повноваження Ради реалізуються спільною діяльністю народних депутатів України під час сесій на її засіданнях (ст. 91 Конституції України).

Згідно із п. 3 ст. 85 Основного Закону України до повноважень ВРУ належить прийняття законів. При цьому, здійснюючи законотворчу діяльність, Рада не виконує владні управлінські функції, які можуть бути предметом оскарження.

У мотивувальній частині Рішення Конституційного Суду України від 27 березня 2002 року № 7-рп/2002 визначено, що за змістом положень ст. 85, 91 Конституції України ВРУ приймає закони, постанови та інші правові акти. Вони є юридичною формою реалізації повноважень єдиного органу законодавчої влади в Україні та відповідно до ч. 2 ст. 147, ч. 1 ст. 150 Конституції України є об'єктом судового конституційного контролю.

Згідно з ст. 93 Конституції України право законодавчої ініціативи у ВРУ належить Президентові України, народним депутатам України та Кабінету Міністрів України.

Порядок внесення, реєстрації, оформлення та розгляду законопроектів врегульовано розділом ІV «Законодавча процедура» Закону України 10 лютого 2010 року № 1861-VI «Про Регламент Верховної Ради України» з урахуванням особливостей розгляду законопроектів про внесення змін до Конституції України, установлених главою 26 розділу V «Розгляд Верховною Радою України питань за спеціальними процедурами» цього Закону.

Окремі правила розгляду законопроектів про внесення змін до Конституції України, зокрема щодо обов'язкової наявності відповідного висновку Конституційного Суду України для розгляду такого законопроекту, наведено у ст. 159 Конституції України.

У абзацах 3, 4 п. 2 мотивувальної частини Рішенні Конституційного Суду України від 17 жовтня 2002 року №17-рп/2002 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення положень ст. 75, 82, 84, 91, 104 Конституції України (щодо повноважень Ради) зазначено, що ВРУ визначена в ст. 75 Конституції України парламентом і є єдиним органом законодавчої влади в Україні. Як орган державної влади, ВРУ є колегіальним органом, який складають чотириста п'ятдесят народних депутатів України. Повноваження Ради реалізуються спільною діяльністю народних депутатів України на засіданнях Верховної Ради України під час її сесій. Визначення ВРУ єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони. ВРУ здійснює законодавчу владу самостійно, без участі інших органів.

Учасниками законодавчого процесу на його відповідній стадії, а отже, учасниками законотворчості є визначені в ч. 1 ст. 93 Конституції України суб'єкти права законодавчої ініціативи у ВРУ - зокрема, Президент України. Реалізація їх права законодавчої ініціативи і права вето означає лише участь відповідних органів у здійсненні функції законотворчості.

Аналіз наведеного свідчить, що ВРУ не виконує владні управлінські функції при розгляді та прийнятті законів, що включає в себе всі стадії законодавчого процесу (внесення (подання) законопроекту до парламенту; попередній розгляд і обговорення законопроекту у комітетах парламенту; обговорення, прийняття рішень щодо законопроекту на пленарних засіданнях; підписання, офіційне їх оприлюднення при набранні чинності). Рада таким чином реалізовує свої повноваження щодо законодавчої діяльності. Аналогічно це стосується і повноважень Президента України щодо внесення до Ради проектів законів.

За таких підстав Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що діяльність Президента України та ВРУ, які позивач оспорює, за своїм змістом не є управлінською діяльністю, яка створює безпосередньо для нього будь-які правові наслідки, а тому ці правовідносини не можуть створювати публічно-правовий спір, який віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

За вищенаведених обставин висновок Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, що його юрисдикція не поширюється на справи в публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із Президентом України та ВРУ щодо їх зобов?язання вчинити дії в рамках процедури законотворчого процесу, є правильним.

При цьому суд першої інстанції правильно не зазначив, у порядку якого судочинства має розглядатись такий спір, оскільки, на переконання Великої Палати Верховного Суду, у цій справі поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, слід тлумачити в контексті ч. 3 ст. 124 Конституції України в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підпадають під юрисдикцію саме адміністративних судів, і які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Таку правову позицію висловлено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 800/559/17, від 03 квітня 2018 року № 9901/152/18 та від 30 травня 2018 року у справі № 9901/497/18.

Відповідно до ст. 242 КАС України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Разом з цим, за усталеною практикою Європейського суду з прав людини

(далі - ЄСПЛ) рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (п. 30 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії». Однак, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (п. 29 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»).

У п. 58 рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ зазначив, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін.

Ураховуючи наведене, заслухавши і дослідивши всі доводи й аргументи, які надані учасниками справи на підтвердження своєї позиції, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про закриття провадження у цій справі.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Стосовно вимог апеляційної скарги ОСОБА_3 про скасування ухвали Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 вересня 2018 року про відмову в задоволенні клопотання про зміну позовних вимог Велика Палата Верховного Суду зазначає слідуюче.

За приписами ч. 1, 2 ст. 293 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ухвали суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду повністю або частково у випадках, визначених ст. 294 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені ст. 294 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

При цьому, оскарження ухвали про відмову в задоволенні клопотання про зміну позовних вимог окремо від рішення суду не передбачено ч. 1 ст. 294 КАС України.

Оскільки Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду не розглядав позов ОСОБА_3 по суті, і своєю ухвалою від 20 вересня 2018 року закрив провадження у цій справі, ухвала суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання про зміну позовних вимог не підлягає апеляційному перегляду і, відповідно, апеляційна скарга ОСОБА_3 у частині оскарження цієї ухвали, не підлягає розгляду Великою Палатою Верховного Суду.

Ураховуючи зазначене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що провадження у цій справі за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 вересня 2018 року про відмову в задоволенні клопотання про зміну позовних вимог підлягає закриттю.

Керуючись ст. 241-243, 250, 266, 305, 312, 315, 316, 322, 325 КАС України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 вересня 2018 року про відмову в задоволенні клопотання про зміну позовних вимог - закрити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 вересня 2018 року про закриття провадження у справі - залишити без задоволення.

Ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 вересня 2018 року про закриття провадження у справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. С. Князєв

Суддя-доповідач І. В. Саприкіна

Судді:

Н. О. Антонюк Л. М. Лобойко

С. В. Бакуліна О. Б. Прокопенко

В. В. Британчук Л. І. Рогач

В. І. Данішевська О. М. Ситнік

О. С. Золотніков О. С. Ткачук

О. Р. Кібенко В. Ю. Уркевич

Н. П. Лященко О. Г. Яновська