Справа № 760/8569/17
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 760/8569/17 Суддя (судді) першої інстанції: Лазаренко В.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 квітня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,
за участю секретаря Лебедєвої Ю.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Міністерства оборони України та просив:
- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови йому у виплаті одноразової грошової допомоги;
- зобов`язати відповідача здійснити виплату одноразової грошової допомоги позивачу, згідно Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови КМУ №975 від 25.12.2013, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2018 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, Міністерством Оборони України подано апеляційну скаргу, в якій останнє просить суд вказане судове рішення скасувати та винести нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. На думку апелянта, оскаржувана постанова винесена судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та інші наявні у справі докази, колегія суддів приходить до наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 капітан запасу, перебуває на обліку в Миронівському районному військовому комісаріату. Проходив службу в Збройних силах з 15.08.1984 по 17.11.2003, приймав участь в бойових діях відповідно до ст. 6 п. 11 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (знешкодження вибухотехнічних предметів).
Позивача звільнено з військової служби наказом Головнокомандувача Військово-повітряних сил Збройних Сил України № 0299 від 18 жовтня 2003 року, у запас за пунктом « 67» підпункт «Б» (за станом здоров`я). На даний час позивач перебуває на пенсійному забезпеченні та є інвалідом війни ІІ групи.
Згідно Витягу із Протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 459 від 17.03.2011 зазначається, що вищезазначені: «захворювання, так, пов`язані із захистом Батьківщини». 05.04.2011, позивачу первинно встановлено другу групу інвалідності з 31.03.2011, причина інвалідності: захворювання, пов`язане із захистом Батьківщини; інвалідність встановлена на строк до: 01 квітня 2014 року; дата чергового переогляду: 15.03.2014.
Судом також встановлено, що з 25.03.2014 позивачу встановлено другу групу інвалідності довічно.
01.08.2016 позивач звернувся із заявою та доданими документами до неї до керівництва ІНФОРМАЦІЯ_1 про направлення їх до Департаменту фінансів Міністерства оборони України на комісію для розгляду питання, щодо виплати одноразової грошової допомоги як інваліду війни другої групи, але в своєму листі керівництво ІНФОРМАЦІЯ_1 № 2/5/2019 від 05.08.2016 зазначило, що позивачу необхідно зібрати пакет документів згідно визначеного Порядку та Постанови КМУ № 975 від 25.12.2013, які мають бути засвідчені в установленому порядку відповідними посадовими особами.
Пояснено, що в подальшому пакет документів, необхідний для виплати позивачу одноразової грошової допомоги по інвалідності, згідно Постанови КМУ № 975 від 25.12.2013, зібрано та направлено посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується супровідним листом Вих. № 1779 від 17.11.2016 та отримано за Вх. № 7544 від 25.11.2016.
01.02.2017 на адвокатський запит було надано відповідь, в якій зазначено про те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 29.11.2016 за № 2/5/3702 направлено пакет документів до Департаменту фінансів Міністерства оборони України з висновком щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги», та згідно висновку № 2/5/3702 від 29.11.2016 «Командування вважає, що ОСОБА_1 має право на отримання зазначеної грошової допомоги в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності».
Натомість, 17.03.2017 року, згідно відповіді № 248/3/6/687 від 27.02.2017 з Департаменту фінансів МОУ на адвокатський запит зазначено про те, що 24 лютого 2017 року документи ОСОБА_1 розглянуто Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги. За результатами розгляду документів комісія дійшла висновку, що він позивач не має права на одержання одноразової грошової допомоги». Згідно Витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 18 від 24.02.2017, розглянувши подані документи, комісія дійшла висновку про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, а саме: 33. Капітану у запасі ОСОБА_2 (Київський ОВК), звільненому 17.11.2003 та 31.03.2011 під час первинного огляду органами МСЕК визнано інвалідом II групи внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини (довідка МСЕК серія КИО-1 № 362059 від 05.04.2011). Ураховуючи, що ОСОБА_1 був звільнений з військової служби до набуття чинності Закону України від 3 листопада 2006 року № 328-V, яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, а інвалідність встановлена до 1 січня 2014 року, тобто до набуття чинності нової редакції статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», він не має права на одержання одноразової грошової допомоги».
Не погоджуючись з висновком Міністерства оборони України, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.
В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 ст.46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно ч.1 ст.16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Частиною 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких призначається і виплачується одноразова грошова допомога.
Так, відповідно до п.4 ч.2 ст.16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Частинами 2, 4 ст.16-3 наведеного Закону (в редакції, чинній на час первинного огляду позивача органами МСЕК та встановлення відсотку втрати працездатності) передбачено, що у випадках, передбачених підпунктами 4 - 9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам. Якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
З аналізу наведених норм вбачається, що законодавством України передбачено право військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі у випадку встановлення під час повторного огляду згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищої групи інвалідності, за умови, що встановлення вищої групи інвалідності або більшого відсотку втрати працездатності відбулось протягом двох років після первинного встановлення інвалідності або відсотку втрати працездатності.
Такі положення норми ст. 16-3 застосовуються при вирішення питання щодо отримання доплат між розміром раніше отриманої одноразової грошової допомоги при встановленні інвалідності нижчої групи (меншого відсотка втрати працездатності) та розміром одноразової грошової допомоги яка повинна виплачуватись при встановлені інвалідності вищої групи (більшого відсотка втрати працездатності).
Стаття 16 Закону України № 2011-ХІІ визначає перелік осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, а стаття 16-3 Закону визначає порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги, строків же реалізації права на одноразову грошову допомогу не передбачено, ані цим Законом, ані іншими нормативно-правовими актами.
В силу ч.9 ст.16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, яка прийнята відповідно до п.2 ст.16-2, п.9 ст.16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок №975).
Згідно ч. 1 п. 6 постанови КМУ № 975 від 25.12.2013 «Про затвердження порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю (крім військовослужбовця строкової служби), інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі: 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності I групи; 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності II групи; 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності III групи.
Відтак, право на отримання одноразової грошової допомоги після звільнення з військової служби мають особи, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, незалежно від часу настання інвалідності.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 18 листопада 2014 року №21-446а14, від 21 квітня 2015 року №21-135а15, від 10 березня 2015 року №21-563а14 та Верховним Судом у постанові від 20 березня 2018 року №276/322/17.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частин 8, 9 статті 16-3 Закону України 20.12.1991 № 2011-ХІІ, особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права. Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно з нормами Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 (Порядок № 975 в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Відтак, суд першої інстанції вірно зазначив, що право на отримання одноразової грошової допомоги, зважаючи на наведені норми, позивач отримав з 25.03.2014 року.
В частині доводів апелянта з посиланням на наявність дискреційних повноважень Міністерства оборони України та виключне право на призначення такої допомоги, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції жодним чином не було порушено відповідні права та інтереси відповідача, а зобов`язання його вчинити певні дії є належним способом відновлення прав та інтересів позивача в межах спірних правовідносин, з урахуванням наявності судового рішення у справі № 760/5342/16-а.
В контексті наведеного, суд першої інстанції вірно вказав про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі стосовно того, що позивачем не надано усіх належних документів, у зв`язку з чим у комісії Міністерства оборони України не було достатніх підстав для прийняття відповідного рішення щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги, то суд апеляційної інстанції вказує на те, що відповідачем взагалі не було розглянуто у встановленому порядку заяву позивача з відповідними документами, та всупереч судового рішення, яке набрало законної сили, відповідного рішення не прийнято, а відтак зазначені аргументи апелянта жодним чином не свідчать про обгрунтованість правової позиції останнього.
Стосовно інших посилань апеляційної скарги, то колегія суддів критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження, оскаржуване рішення прийнято відповідно до норм матеріального та процесуального права, враховано всі обставини справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції немає.
Відповідно до ст. 316 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма