Справа № 2040/5278/18
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2019-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 р.Справа № 2040/5278/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Шевцової Н.В. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Східного територіального управління Національної гвардії України Командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України полковник ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.09.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., м. Харків, повний текст складено 10.09.18 року по справі № 2040/5278/18

за позовом Першогой заступника командира батальйону забезпечення (для Східного ОТО НГУ)-начальник штабу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України майор ОСОБА_2

до Командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України полковник ОСОБА_1

про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
Перший заступник командира батальйону забезпечення (для Східного ОТО НГУ) - начальника штабу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України майора ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України полковника ОСОБА_1 , в якому просив: дії командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України полковника ОСОБА_1 , пов`язані з відмовою зарахування у строк військової служби навчання в Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою, визнати неправомірними; зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 встановити початком військової служби ОСОБА_2 день зарахування до Чернігівського ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою - 19.08.1996 року; зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_1 зарахувати ОСОБА_2 строк навчання у Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою у загальний строк військової служби, внести зміни в усі відповідні документи, провести перерахунок вислуги років вважаючи початком військової служби день зарахування до Чернігівського ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою та оголосити про це відповідними наказами по частині.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.09.2018 року позовні вимоги задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, яке прийняте з порушенням норм процесуального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Апелянт наголошує на тому, що судом першої інстанції не було враховано те, що навчання у ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою не можна вважати навчанням у військовому навчальному закладі, а отже і проходженням військової служби згідно з переліком її видів, що закріплений у ч. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 12.03.1992 року.

Сторони по справі повідомлені належним чином про день, час та місце судового розгляду апеляційної скарги.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив скасувати рішення суду першої інстанції і відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Позивач в судовому засіданні, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, доводи позивача та представника відповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_2 в період з 19.08.1996 року по 12.06.1999 року проходив навчання в Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою, який відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 року № 490 знаходився в оперативному управлінні Міністерства оборони України, тобто мав статус військово-навчального закладу, що підтверджується витягами з наказів № 91 від 15.08.1999 року та № 84 від 11.06.1999 року начальника Чернігівського ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою. Після закінчення ліцею був направлений для продовження навчання у Харківському інституті Національної гвардії України .

Після закінчення Ліцею, під час проходження строкової служби у військовій частині 3037 внутрішніх військ МВС України, склав вступні іспити до Харківського військового інституту внутрішніх військ МВС України та 13.07.2001 року був зарахований до нього.

У 2005 році після закінчення Харківського інституту внутрішніх військ МВС України (далі Інститут) наказом МВС України від 18.06.2004 року № 468 о/с позивачу було присвоєно військове звання лейтенант та направлено для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 Внутрішніх військ МВС України м. Харків, де проходить військову службу по теперішній час.

02.07.2018 року позивач звернувся з рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_1 з проханням про зарахування строку навчання у Ліцеї у загальний строк військової служби та у строк безперервної служби у Національній гвардії України, відповідно проведення перерахунку вислуги років, вважаючи початком служби день зарахування до Ліцею, внесення змін в усі відповідні документи з урахуванням нових строків військової служби .

Командир військової частини НОМЕР_1 у наданій відповіді на вказаний рапорт зазначив, що на підставі діючого Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу термін навчання в Ліцеї не може бути зараховано в строк військової служби. Крім того командир військової частини вказав, що в ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зазначено, що початком проходження військової служби є день призначення на посаду курсанта тільки вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини, що виникли 19.08.1996 року дають право позивачу на зарахування у загальний строк військової служби строк навчання у Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою, оскільки норма Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» № 766-ХІV від 18.06.1999 року (відповідно до якого норма, що містилася у ст. 24 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» стосовно військових ліцеїв та військово-навчальних закладів втратила чинність) не припиняла своєї дії та була дійсною.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України щодо проходження в Україні військової служби, регулюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).

Статтею 2 Закону № 2232-XII визначено, що час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Положеннями ст. 24 Закону № 2232-XII (в редакції, чинній на час вступу позивача до військового ліцею, тобто станом на 21.08.1995 року) передбачалося, що початком перебування на військовій службі вважався, зокрема, день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, для допризовників, призовників і військовозобов`язаних.

Проте, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 18.06.1999 року № 766-XIV, який набрав чинності 31.07.1999 року, внесено зміни до ст. 24 Закону № 2232-XII, згідно з якою, початком проходження військової служби є: день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату - для громадян, призваних на строкову військову службу; день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом; день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних.

Тобто, з 31.07.1999 року положення Закону № 2232-XII вже не пов`язують початок перебування на військовій службі з днем прибуття на навчання до військового ліцею.

Разом з тим, Закон № 2232-XII (в редакції від 31.07.1999 року) визначає, що військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній з захистом Вітчизни (ч. 1 ст. 2). До видів військової служби, зокрема, відноситься військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (ч. 3 ст. 2).

Вимогами ч. 1 ст. 12 Закону № 2232-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що громадяни, які виявили бажання вступити до військово-навчальних закладів, проходять підготовку у військових ліцеях, середніх загальноосвітніх навчально-виховних закладах, в організаціях Товариства сприяння обороні України, на підготовчих курсах при вищих навчальних закладах або самостійно.

Видами військової служби згідно з ч. 4 ст. 12 Закону № 2232-ХІІ є: строкова військова служба; військова служба за контрактом осіб рядового, сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 року № 1556-VII, вищий військовий навчальний заклад (вищий навчальний заклад із специфічними умовами навчання) - вищий навчальний заклад державної форми власності, який здійснює на певних рівнях вищої освіти підготовку курсантів (слухачів, студентів), ад`юнктів для подальшої служби на посадах офіцерського (сержантського, старшинського) або начальницького складу з метою задоволення потреб Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, центральних органів виконавчої влади із спеціальним статусом, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.

Відповідно до положень Закону України «Про загальну середню освіту» від 13.05.1999 року № 651-XIV, ліцей (ліцей-інтернат) - навчальний заклад III ступеня з профільним навчанням та допрофесійною підготовкою (може надавати освітні послуги II ступеня, починаючи з 8 класу).

Відповідно до Положення про ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.04.1999 р. № 717, копію якого додано відповідачем до матеріалів справи, ліцей є середнім загальноосвітнім навчальним закладом з військово-професійною спрямованістю навчання та виховання і належить до середньої загальноосвітньої школи ІІІ ступеня з поглибленим вивченням програми допризовної підготовки юнаків, створений з метою загальноосвітньої та військово-фізичної підготовки юнаків для подальшого вступу до вищих навчальних закладів єдиної системи військової освіти.

Положенням про військові ліцеї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1087, визначено, що військовий ліцей (далі - ліцей) є загальноосвітнім навчальним закладом III ступеня з військово-професійною спрямованістю навчання та допрофесійної підготовки, що передбачає проведення поглибленої допризовної та посиленої фізичної підготовки і виховання у юнаків готовності до військової служби.

Отже, відповідно до вказаних нормативно-правових актів, Чернігівський ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою є видом загальноосвітнього навчально-виховного закладу у системі військової освіти Міністерства Оборони України, в якому ліцеїсти проходять підготовку до вступу у військові навчальні заклади.

За таких обставин, вказаний ліцей відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 р. № 490 «Про реформу системи військової освіти» створено з метою якісної підготовки кандидатів для вступу до військових навчальних закладів, надання державної допомоги у вихованні дітей-сиріт, дітей з багатодітних сімей, а також дітей учасників бойових дій та учасників ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що ліцей, в якому навчався позивач не є військовим навчальним закладом у розумінні Закону № 2232-ХІІ, а тому строк його навчання не може бути зараховано у загальний строк військової служби, оскільки навчання у такому учбовому закладі не можна вважати проходженням військової служби згідно з переліком її видів, що закріплений у частині четвертій статті 2 цього Закону, а є лише підготовкою до вступу у вищі військові навчальні заклади.

Відмовляючи у зарахуванні до загального строку військової служби позивача період навчання його у ліцеї відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі №825/1086/17.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 2 Закон № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Статтею 2 Закону № 2232-ХІІ встановлено вичерпний перелік видів військової служби, до яких відноситься: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Такого виду військової служби, як навчання у ліцеях з посиленою військово-фізичною підготовкою вказаний перелік не містить.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскільки відповідач, при прийнятті оскаржуваного рішення про відмову зарахування позивачу у строк військової служби навчання у Чернігівському ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою, діяв у межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений законодавством, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Наведене не враховано судом першої інстанції , тому постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно положень ст. 317 КАС України з прийняттям нової постанови про відмову у задоволені позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Східного територіального управління Національної гвардії України Командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України полковник ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.09.2018 року по справі № 2040/5278/18 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) Н.В. Шевцова А.М. Григоров
Повний текст постанови складено 15.04.2019 року