Справа № 826/14565/17
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2019-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В.,Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційні скарги Центральної виборчої комісії та ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Центральної виборчої комісії, Голови Центральної виборчої комісії Охендовського Михайла Володимировича про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Центральної виборчої комісії, Голови Центральної виборчої комісії Охендовського Михайла Володимировича, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просив визнати протиправною бездіяльність Голови Центральної виборчої комісії Охендовського Михайла Володимировича та Центральної виборчої комісії щодо не розгляду по суті пропозиції, викладеної у депутатському зверненні Народного депутата України ОСОБА_2 до Центральної виборчої комісії щодо невідкладного розгляду на засіданні ЦВК пропозиції скасувати Постанову Центральної виборчої комісії №32 від 12.02.2016 року (в редакції від 12.10.2017 року); визнати протиправною та скасування Постанову Центральної виборчої комісії №32 від 12.02.2016 року «Про Порядок призначення перших виборів депутатів сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад та відповідних сільських, селищних міських голів».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Центральної виборчої комісії України щодо не розгляду по суті пропозиції, викладеної у депутатському зверненні Народного депутата України ОСОБА_2 від 18.10.2017 року щодо невідкладного розгляду на засіданні Центральної виборчої комісії пропозиції скасувати Постанову Центральної виборчої комісії України №32 від 12.02.2016 року (в редакції від 12.10.2017). В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Центральна виборча комісія подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що розгляд Головою Центральної виборчої комісії депутатського звернення ОСОБА_2 був здійснений у строки, в межах та порядку, визначених Законом України «Про статус народного депутата України» та Регламентом. Апелянт зазначає, що Закон не містить переліку підстав, за наявністю яких вимагається саме колегіальне рішення Комісії за результатами розгляду звернення. В тому числі народного депутата України.

Також, не погоджуючись з рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вказане рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов в цій частині. В обґрунтування скарги позивач зазначив, що звернення з цим позовом, виходячи з приписів п.1 ч.1 ст.24 Закону України «Про статус народного депутата України, є не просто правом, а обов'язком позивача - його самостійним законним інтересом.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 12.10.2017 року Центральною виборчою комісією прийнято Постанову №213, якою було внесено зміни до Постанови від 12.02.2016 року №32 «Про порядок призначення додаткових виборів депутатів сільських, селищних рад від сільських, селищних територіальних громад, що добровільно приєдналися до сільських, селищних, об'єднаних територіальних громад».

18.10.2017 року ОСОБА_2 звернувся до Голови ЦВК з листом №15/10-17, в якому просив невідкладно розглянути на засіданні ЦВК пропозицію скасувати Постанову ЦВК від 12.02.2016 року №32 (в редакції Постанови від 12.10.2017 року №213), яка є на його думку протиправною.

26.10.2017 року Листом №21-18-1937 Голова ЦВК Охендовський М. повідомив позивача про те, що у Комісії відсутні правові підстави для розгляду питання щодо скасування Постанови від 12.02.2016 року №32, від 18.08.2017 року №164 року, від 12.10.2017 року №214 та №216.

Позивач, не погоджуючись з такою бездіяльністю Центральної виборчої комісії, звернувся до суду з даним позовом.

З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про статус народного депутата України», Законом України «Про Центральну виборчу комісію», Регламентом Центральної виборчої комісії, затв. Постановою Центральної виборчої комісії від 26 квітня 2005 року № 72 (нижче - Регламент), та іншими нормативно-правовими актами (тут і по тексту відповідні нормативно-правові акти наведено в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 16 Закону України «Про статус народного депутата України» передбачено, що народний депутат має право на депутатське звернення до органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, керівників підприємств, установ і організацій, незалежно від форм власності та підпорядкування, об'єднань громадян з питань, пов'язаних з депутатською діяльністю, і брати участь у розгляді порушених ним питань. Депутатське звернення - викладена в письмовій формі пропозиція народного депутата, звернена до органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, керівників підприємств, установ і організацій, об'єднань громадян здійснити певні дії, дати офіційне роз'яснення чи викласти позицію з питань, віднесених до їх компетенції. Орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові особи, керівники підприємств, установ і організацій, об'єднань громадян, яким адресовано депутатське звернення, зобов'язані протягом 10 днів з моменту його одержання розглянути і дати письмову відповідь. У разі неможливості розгляду звернення народного депутата у визначений строк його повідомляють про це офіційним листом з викладенням причин продовження строку розгляду. Строк розгляду депутатського звернення, з урахуванням продовження, не може перевищувати 30 днів з моменту його одержання. Вмотивована відповідь на депутатське звернення повинна бути надіслана народному депутату не пізніш як на другий день після розгляду звернення. Відповідь надається в обов'язковому порядку і безпосередньо тим органом державної влади чи органом місцевого самоврядування, до якого було направлено звернення, за підписом його керівника чи посадової особи, керівником підприємства, установи та організації, об'єднання громадян, крім випадків, установлених цим Законом.

З аналізу вказаної статті можна дійти висновку, що народний депутат має право на депутатське звернення з питань, пов'язаних з депутатською діяльністю, щодо здійснення певних дій, надання офіційного роз'яснення чи викладення позиції з питань, віднесених до компетенції органів державної влади, їх посадових осіб. Вказане звернення повинно бути розглянуто органом державної влади, його посадовою особою протягом 10 днів з моменту одержання звернення та надано відповідь на нього, яка повинна бути надіслана народному депутату не пізніш як на другий день після розгляду звернення. Відповідь на депутатське звернення а) надається в обов'язковому порядку та б) безпосередньо тим органом державної влади, до якого було направлено звернення, в) за підписом його керівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Центральну виборчу комісію» Комісія є постійно діючим колегіальним державним органом, який діє на підставі Конституції України та законів України і наділений повноваженнями щодо організації підготовки і проведення виборів Президента України, у порядку та в межах, встановлених законами України.

Статтею 2 Закону України «Про Центральну виборчу комісію» встановлено, що Комісія відповідно до своїх повноважень забезпечує дотримання передбачених Конституцією України та законами України принципів і засад виборчого процесу, реалізацію виборчих прав громадян України. Комісія будує свою діяльність на принципах верховенства права, законності, незалежності, об'єктивності, компетентності, професійності, колегіальності розгляду і вирішення питань, обґрунтованості прийнятих рішень, відкритості і публічності.

Згідно з частиною другою статті 3 Закону України «Про Центральну виборчу комісію» Комісія та її члени зобов'язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, цим та іншими законами України.

Статтею 10 Закону України «Про Центральну виборчу комісію» передбачено, що порядок організації роботи Комісії визначається цим Законом, Регламентом Центральної виборчої комісії (далі - Регламент), а також іншими актами, що приймаються Комісією на виконання цього та інших законів України.

Згідно ч. 1 ст. 14 Закону України «Про Центральну виборчу комісію» виборці, виборчі комісії, комісії з референдумів, інші суб'єкти виборчого і референдумного процесів, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, об'єднання громадян, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, іноземці та особи без громадянства, а також органи влади іноземних держав, міжнародні організації мають право звернутися до Комісії із зверненнями з питань, що належать до повноважень Комісії, в порядку, встановленому цим Законом, Законом України «Про звернення громадян» та іншими законами України. Звернення може бути подано як окремою особою (індивідуальне), так і групою осіб (колективне).

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що під зверненням за Законом України «Про Центральну виборчу комісію» слід розуміти, зокрема, заяву, в якій міститься прохання сприяти реалізації виборчих прав, права на участь у референдумі, надати консультагивно-методичну допомогу чи рекомендації щодо підготовки та проведення виборів і референдумів, роз'яснення з питань застосування законодавства України про вибори і референдуми або в якій висловлюються думки, рекомендації, поради щодо вдосконалення законодавства України з питань виборів і референдумів та правового регулювання виборів і референдумів в Україні, стосовно покращання діяльності виборчих комісій, комісій з референдумів тощо.

Частинами 2 та 3 ст. 14 Закону України «Про Центральну виборчу комісію» передбачено, що звернення, подані до Комісії, підлягають реєстрації в порядку, встановленому Комісією.

Статтею 25 Регламенту передбачено, що реєстрація, розгляд та подальше проходження в Комісії документів здійснюються відповідно до Інструкції з діловодства Центральної виборчої комісії (Інструкція з діловодства Центральної виборчої комісії, затверджена постановою Комісії від 13.02.1998 № 98 в редакції згідно з постановою Комісії від 30.11.2001 року № 50 (далі - Інструкція), за змістом якої документи, що надходять до Комісії приймаються і реєструються в управлінні документального забезпечення Секретаріату Комісії (пункт 2.1 та 17.1 Інструкції).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про Центральну виборчу комісію» заяви та скарги, подані до Комісії, розглядаються у порядку, встановленому цим та іншими законами, а також Регламентом Центральної виборчої комісії.

Відповідно до статті 21 Регламенту Центральної виборчої комісії, затвердженого постановою Комісії від 26.04.2005 року № 72 (зі змінами) (далі - Регламент) одержані Комісією звернення в день реєстрації подаються Голові Комісії, який дає відповідні доручення членам Комісії та працівникам Секретаріату Комісії, Служби розпорядника Реєстру щодо їх попереднього розгляду та надання відповіді.

Заява, подана до Комісії за дорученням голови Комісії або одного із його заступників, попередньо розглядається членом Комісії. За підсумком попереднього розгляду заяви член Комісії може рекомендувати Комісії розглянути її на засіданні Комісії та прийняти рішення з приводу такої заяви (ч.5,6 ст.15 Закону України «Про Центральну виборчу комісію»).

Якщо заява не вимагає прийняття рішення Комісії, член Комісії за дорученням Голови Комісії або одного з його заступників може надати відповідь заявнику від свого імені (ч.7 ст. 15 Закону України «Про Центральну виборчу комісію», ч.2 ст. 23 Регламенту).

В даному випадку звернення позивача було адресоване Голові ЦВК, та отримано Охендовським М.В. 20 жовтня 2017 року.

Цього ж дня Головою ЦВК Охендовським М.В. дано доручення члену Комісії ОСОБА_4 і начальникам управління правового забезпечення та організаційно-методичної роботи Секретаріату Комісії Савяк Т.М., Мазуру Ю.О. підготувати пропозиції щодо вказаного звернення. Вказане звернення було опрацьовано відповідними виконавцями і після узгодження позиції з членом Комісії ОСОБА_4 26 жовтня 2017 року підготовлено проект відповіді, який після погодження Головою Комісії був роздрукований на бланку та переданий на підпис Голові Комісії.

26 жовтня 2017 року членом Комісії - ОСОБА_4 підготовлено проект відповіді на депутатське звернення ОСОБА_2 та після погодження змісту відповіді з Охендовським М.В., її проект був роздрукований на бланку ЦВК за вих. № 21-18-1937 від 26 жовтня 2017 року та переданий на підпис Голові ЦВК.

Суд звертає увагу на те, що Закон України «Про Центральну виборчу комісію» не містить переліку підстав, коли вимагається прийняти колегіальне рішення Комісією за заявою або зверненням. Порядок розгляду такої заяви та дії особи, яка її розглядає, чітко визначені зазначеними вище частинами 5, 6 та 7 статті 15 Закону України «Про Центральну виборчу комісію», всупереч твердженню позивача про зворотне.

Колегія суддів не вбачає допущення ЦВК у спірних правовідносинах бездіяльності щодо нездійснення належного реагування на подане позивачем депутатське звернення.

Суд зазначає, що порушенням прав, свобод та інтересів може бути дія, бездіяльність або рішення, які підтверджуються відповідними доказами та неправильним застосуванням норм матеріального або процесуального права, а не лише переконанням особи в тому, що їх порушено.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.02.2019 року у справі № 855/46/19.

Суд першої інстанції наведеного не врахував та прийняв рішення з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та є підставою для його скасування в цій частині.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що депутатське звернення ОСОБА_2 розглянуто Центральною виборчою комісією в порядку та строки, встановлені законодавством України, що спростовує наявність будь-якої протиправної бездіяльності Центральної виборчої комісії щодо нерозгляду вказаного звернення позивача, що обумовлює відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Щодо вимог позивача про визнання протиправною та скасування Постанови Центральної виборчої комісії №32 від 12.02.2016 року «Про Порядок призначення перших виборів депутатів сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад та відповідних сільських, селищних міських голів», колегія суддів зазначає наступне.

В апеляційній скарзі позивач зазначив, що Конституцією та законами України не передбачено створення «Обєднаних територіальних громад», а також «Рад Обєднаних територіальних громад». Крім того, на думку позивача, місцеві вибори можуть бути виключно черговими або позачерговими.

Так, постановою ЦВК від 12.02.2016 року № 32 затверджено «Порядок призначення перших виборів депутатів сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад та відповідних сільських, селищних, міських голів».

Згідно п. 1 Додатку № 1 вказаного Порядку, у разі надходження до Центральної виборчої комісії постанови суду першої інстанції в справі щодо оскарження рішення сільської, селищної, міської ради територіальної громади, яка увійшла до складу об'єднаної територіальної громади, про добровільне об'єднання територіальних громад, яка не набрала законної сили, Комісія в установленому порядку розглядає звернення щодо призначення перших місцевих виборів після набрання судовим рішенням у відповідній справі законної сили.

Згідно ч. 3 ст.140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Спеціальним законом, який регулює відносини, що виникають у процесі добровільного об'єднання територіальних громад сіл, селищ, міст, а також добровільного приєднання до об'єднаних територіальних громад, у тому числі визначає порядок утворення об'єднаної територіальної громади, є Закон України "Про добровільне об'єднання територіальних громад", і саме його норми підлягають застосуванню у відповідних правовідносинах.

Частиною 5 ст.7 вказаного Закону "Про добровільне об'єднання територіальних громад" передбачено, що в разі відповідності проекту рішення щодо добровільного об'єднання територіальних громад Конституції та законам України сільські, селищні, міські ради приймають рішення про добровільне об'єднання територіальних громад або про проведення місцевого референдуму щодо підтримки об'єднання територіальних громад.

У разі прийняття сільськими, селищними, міськими радами рішень про добровільне об'єднання територіальних громад, а також у разі підтримки добровільного об'єднання територіальних громад на місцевому референдумі сільський, селищний, міський голова територіальної громади, в якій ініційовано питання про добровільне об'єднання територіальних громад, звертається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної державної адміністрації з пропозицією звернутися до Центральної виборчої комісії для прийняття нею рішення про призначення перших виборів депутатів сільської, селищної, міської ради та відповідного сільського, селищного, міського голови в установленому законом порядку (ч.7.8 ст. 7 Закону України "Про добровільне об'єднання територіальних громад" ).

Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласна державна адміністрація протягом 10 робочих днів з дня отримання рішень про добровільне об'єднання територіальних громад у разі їх відповідності висновку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, звертається до Центральної виборчої комісії для прийняття нею рішення про призначення перших виборів депутатів сільської, селищної, міської ради та відповідного сільського, селищного, міського голови в установленому законом порядку.

Водночас, частиною 7 статті 14 Закону України «Про місцеві вибори» передбачено, що перші вибори депутатів, сільських, селищних, міських голів призначаються Центральною виборчою комісією у порядку, визначеному законом.

Згідно ч.8 ст.15 Закону України «Про місцеві вибори» Центральна виборча комісія шляхом прийняття відповідного рішення оголошує про початок виборчого процесу перших виборів депутатів місцевих рад, сільських, селищних міських голів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наведеними вище приписами законодавства спростовуються твердження позивача про те, місцеві вибори можуть бути виключно черговими або позачерговими, а також те, що чинним законодавством не передбачено створення Обєднаних територіальних громад та Рад Обєднаних територіальних громад.

Також, необґрунтованими є й посилання позивача на текст постанови Центральної виборчої комісії від 09.08.2018 №122 «Про звернення до Комітету Верховної Ради України з питань правової політики та правосуддя», з огляду на те, що остання була прийнята з метою отримання роз'яснень щодо наявного станом на 09.08.2018 року (дата прийняття постанови) законодавчого регулювання організації і порядку проведення всеукраїнського та місцевих референдумів в Україні, можливості, враховуючи положення частини другої статті 6 Закону України «Про всеукраїнський та місцевий референдуми», призначення в установленому законом порядку Центральною виборчою комісією перших і додаткових місцевих виборів без проведення місцевого референдуму щодо підтримки добровільного об'єднання територіальних громад, а також за необхідності внесення відповідних змін до законодавчих актів з метою усунення правових колізій та неузгодженостей.

До того ж суд звертає увагу, що у п.2 постанови ЦВК від 09.08.2018 №122 зазначено, що звернення обласних державних адміністрацій щодо призначення перших і додаткових місцевих виборів розглянути в установленому порядку після отримання Комісією роз'яснень, зазначених у пункті 1 цієї постанови».

Постановою Центральної виконавчої комісії від 12.10.2018 року №155 виключено пункт 2 постанови Центральної виборчої комісії від 09.08.2018 року №122 "Про звернення до Комітету Верховної Ради України з питань правової політики та правосуддя".

Проте докази оскарження позивачем постанови Центральної виборчої комісії від 12.10.2018 року №155 у матеріалах справи відсутні.

З огляду на викладене, колегія судді вважає, оскаржувана позивачем постанова від 12.02.2016 року №32 була прийнята Центральною виборчою комісією правомірно та в межах наданих їй повноважень.

Водночас, колегія суддів зазначає, що завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Зазначена норма кореспондує з положеннями попередньої редакції Кодексу адміністративного судочинства України, статтею 6 якого передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушенні в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави ( частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України та норм Кодексу адміністративного судочинства України.

Обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими.

Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюється при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Враховуючи те, що позивачем не обґрунтовано порушення його прав та інтересів, не доведено суду протиправності оскаржуваної постанови, а також враховуючи те, що станом на час прийняття судом першої інстанції рішення постанову Центральної виборчої комісії від 12.12.2016 року №32 «Про порядок призначення перших виборів депутатів сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад та відповідних сільських, селищних, міських голів» було визнано такою, що втратила чинність (постанова Центральної виборчої комісії від 29.11.2018 року №234), колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволенні позовних вимог в цій частині.

Стосовно інших посилань апеляційних скарг, то колегія суддів критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Колегія суддів зауважує, що в адміністративному судочинстві, на відміну від цивільного та господарського судочинства, діє принцип офіційності, який полягає в активній позиції суду щодо з'ясування всіх обставин у справі. Ця особливість випливає із специфіки завдань адміністративного судочинства і, зокрема, покладає на адміністративний суд обов'язок самому вживати заходи щодо встановлення реального змісту спірних правовідносин, з'ясування питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, визначення предмету та засобів доказування, встановлення належного способу захисту порушеного права чи встановлення компетенції.

Відповідно до частини першої статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Центральної виборчої комісії задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Центральної виборчої комісії України щодо не розгляду по суті пропозиції, викладеної у депутатському зверненні Народного депутата України ОСОБА_2 від 18.10.2017 року щодо невідкладного розгляду на засіданні Центральної виборчої комісії пропозиції скасувати Постанову Центральної виборчої комісії України №32 від 12.02.2016 року (в редакції від 12.10.2017) скасувати та прийняти в цій частині нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 17.04.2019 року

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: В.В.Файдюк

Є.І.Мєзєнцев