Справа № 0340/1318/18
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/2389/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Глушка І.В., Пліша М.А.,

за участі секретаря судового засідання Сердюк О.Ю.,

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Бута Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2018 року у справі № 0340/1318/18 за адміністративним позовом Громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_5 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішення,-

суддя в 1-й інстанції -Дмитрук В.В.,

час ухвалення рішення - не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення - не зазначено,-

В С Т А Н О В И В :

Громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_5 (далі -позивач) звернувся з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, Державної міграційної служби України (далі - Управління ДМС України у Волинській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України №189-18 від 15.06.2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визнання протиправними дій УДМС України у Волинській області в частині не роз'яснення причин відмови, порядку оскарження рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням УДМС України у Волинській області №0704/20 від 26.06.2018 року відмовлено йому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підставою для якого було рішення ДМС України від 15.06.2018 року №189-18.

Вважає, що дане рішення є необґрунтованим та незаконним, оскільки відповідачі не надали достатньої уваги ситуації у країні походження позивача, незважаючи на те, що такі дані містяться у загальнодоступних засобах масової інформації і не потребують доказування. Враховуючи загальнодоступну інформацію про країну походження позивача, він дійсно має об'єктивні причини побоюватися за своє життя та здоров'я через його релігійні переконання, а саме зміну релігії з ісламу в християнство, а також систематичне порушення прав людини.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №189-18 від 15.06.2018 року про відмову громадянину Ісламської Республіки Іран ОСОБА_5 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_5 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з врахуванням висновків суду, викладених в даному рішенні. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, апелянт - Управління Державної міграційної служби України у Волинській області подало апеляційну скаргу, на обґрунтування якої зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, та таким, що підлягає скасуванню.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції не враховано, що позивачем не доведено достатньої аргументації своїм побоюванням, оскільки позивач не зазначив достатньо деталей щодо обставин проживання та побоювання повернення до Ірану, які можна кваліфікувати як індивідуальні переслідування щодо нього в разі повернення в країну громадської належності.

Відтак, просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України).

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_5 Солех, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в м. Есфахан Ісламської Республіки Іран, за національністю іранець, за вірою сповідання християнин, не одружений.

01.12.2016 року позивач подав до УДМС України у Волинській області заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.40-41).

Наказом УДМС України у Волинській області від 17.01.2017 року №2 відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 03.07.2017 року визнано протиправним та скасовано наказ УДМС України у Волинській області від 17.01.2017 року №2 про відмову в оформленні документів позивачу для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також зобов'язано УДМС України у Волинській області повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 31.10.2017 року апеляційну скаргу УДМС України у Волинській області залишено без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 03.07.2017 року - без змін.

На виконання постанови Волинського окружного адміністративного суду УДМС України у Волинській області видано наказ від 27.11.2017 року №73 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Іран ОСОБА_5.

За результатами розгляду особової справи ОСОБА_5 №2016 LT 0034 УДМС України у Волинській області 10.05.2018 року складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, оскільки відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У даному висновку також зазначено, що з огляду на те, що заявник не повідомляє про переслідування на території Ірану у зв'язку з національністю, політичними переконаннями, належністю до певної етнічної або соціальної групи, а твердження щодо зміни релігії викликають сумнів, тому відсутні підстави для прийняття рішення про визнання позивача біженцем. Крім того, оскільки немає підстав вважати, що заявник у випадку повернення до Ірану зазнає серйозної шкоди, тому відсутні підстави для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

15.06.2018 року ДМС України прийнято рішення №189-18 про відмову у визнанні ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Не погодившись із таким рішенням, позивач звернувся із позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що внаслідок неповного з'ясування всіх обставин, які можуть бути підставою побоювань позивача щодо загрози його життю і здоров'ю, ДМС України прийняте безпідставне рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки таке рішення не ґрунтується на всебічному вивченні та оцінці всіх документів, матеріалів та з'ясування всіх обставин.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд враховує наступне.

Згідно з п. 1 ст. 1 Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі - Закон № 3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 6 частини першоїстатті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Частиною 6 статті 8 Закону № 3671-VI передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами: які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону; якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу; за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Статтею 10 Закону № 3671-VI визначено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Конвенція про статус біженців 1951 року і Протокол щодо статусу біженця 1967 року зазначають, що поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Пунктами 45, 66 Положення Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН)визначено, що особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Судом першої інстанції на основі досліджених під час розгляду справи доказів встановлено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин Ісламської Республіки Іран, народився в м. Есфахан, неодружений, за національністю - іранець, за віросповіданням - християнин.

Згідно із відомостями анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем абоособою, яка потребує додаткового захисту, позивач 04.09.2016 року залишив країну постійного проживання.

Як слідує з протоколу співбесіди від 28.12.2016 року позивач пояснив причини еміграції, а саме, що змінив свою релігію на християнство та виїхав, оскільки перебування в його державі тепер для нього є небезпечним. Про зазначений факт він також стверджував і під час співбесід 21.02.2018 року, 16.03.2018 року та 30.03.2018 року.

Матеріали справи містять копію свідоцтва про хрещення, яким підтверджується, що позивач прийняв водне хрещення у Місцевій релігійній організації Біблійний центр християн віри євангельської «Слово життя» 28.01.2012 року.

Також в матеріалах справи наявна довідка Релігійної організації «Духовне управління християнських церков «Царство Боже» в Україні» від 09.08.2018 року №14/02, в якій зазначено, що ОСОБА_5 дійсно регулярно відвідує релігійну громаду «Царство Боже», що входить до «Духовного управління християнських церков «Царство Боже» в Україні» та приймає активну участь в житті церкви: проекти, пасторалі, служіння

Слід зазначити, що під час прийняття рішення, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

З відкритих джерел в мережі Інтернет, а саме: в доповіді Міністерства внутрішніх справ Великої Британії, спеціальний доповідач ООН з питання про становище в галузі прав людини в Ірані зазначено, що 49 християн були затримані в Ісламській Республіці Іран станом на січень 2014 року, вироки різняться в діапазоні від 1 до 10 років позбавлення волі, Іранська влада розглядає домашні церкви і євангельських християн як загрозу національній безпеці (http://refworld.org/docid/561f53164.html).

Дослідницька служба Конгресу США, Іран, Безпека в Перській затоці і політика США, від 14 січня 2016, що знаходиться у вільному доступі англійською мовою за веб-посиланням: http://www.reiworld.org/docid/56a5cl45e4.html (переклад витягу з доповіді наявний в матеріалах справи): «Християни, які налічують близько 300,000-370.000, є «визнаною меншиною». Церкви в країні перебувають під контролем Корпусу вартових Ісламської революції, що свідчить про наявність істотної критики за сповідування християнської релігії з боку влади. Час від часу, були незрозумілі вбивства пасторів в Ірані, а також притягнення до відповідальності християн за перехід з ісламу».

Згідно доповідної записки Фрідом Хаус, Свобода в світі 2016-Іран, 7 березня 2016, що знаходиться у вільному доступі англійською мовою за веб-посиланням: http://www.refvvorld.org/docid/56dea2f515.html (переклад витягу з доповіді наявний в матеріалах справи): «...Існує постійне придушення новонавернених в християнство осіб. За останні три роки, було здійснено ряд набігів на неофіційні домашні церкви, а їх пасторів було затримано....».

Г'юман Райте Вотч, Доповідь щодо ситуації в світі 2016 - Іран, 27 січня 2016, що знаходиться у вільному доступі англійською мовою за веб-посиланням: http://www.refworld.ora doeid/56bd993 843.html (переклад витягу з доповіді наявний в матеріалах справи): «Служби Безпеки і розвідка також продовжують переслідувати осіб, новонавернених в християнство з ісламу, персомовних протестантів і євангельські громади, а також членів руху домашніх церков. Деяким були пред'явлені такі звинувачення, як «дії проти національної безпеки і «пропаганда проти держави».

Підсумовуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що, виходячи з аналізу відомостей, які є загальнодоступними у мережі Інтернет, вбачається, що влада Ірану не здатна забезпечити захист позивачу від переслідувань та жорстокого ставлення за релігійною ознакою.

Натомість, відповідачем не було враховано те, що побоювання позивача мають місце та визнані загальновідомими фактами в результаті загальнопоширеного насильства.

Так, Статутом Організації Об'єднаних Націй (26 червня 1945 року) передбачено, що однією з цілей цієї Організації є захист усіх основних прав людини. До цих основних прав належить насамперед право на життя. Вказане також випливає із тексту Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, яка на сьогодні є одним із тлумачень Статуту ООН щодо змісту словосполучення «основні права людини».

У статті 6 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права від 16 грудня 1966року право на життя визначається як невід'ємне право кожної людини, яке охороняється законом, і якого ніхто не може бути свавільно позбавлений. Захист цього права передбачає необхідність скасування страти у всіх державах.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не проведено належну перевірку відомостей, викладених у заяві-анкеті, що свідчить про її формальність, необґрунтованість внаслідок неповного з'ясування всіх обставин, які можуть бути підставою побоювань позивача щодо загрози його життю і здоров'ю.

Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч.1ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись, ч. 3 ст.243, ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст.ст. 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2018 року у справі № 0340/1318/18 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді І. В. Глушко
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 17.04.2019 року.