Справа № 1740/2339/18
Суддя: Дорошенко Н.О.
Дата ухвалення: 2019-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

18 березня 2019 року м. Рівне №1740/2339/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дорошенко Н.О. за участю секретаря судового засідання Янчар О.П. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник адвокат Поліщук Т.С.,

відповідача: представник Ковалик Х.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3
доДержавної міграційної служби України
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України про:

визнання протиправним та скасування рішення ДМС України від 27.06.2018 № 211-18 про відсутність підстав для втрати додаткового захисту;

зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 від 04.04.2018 про оформлення документів для вирішення питання про втрату статусу особи, яка потребує додаткового захисту біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про безпідставність відмови відповідача у прийнятті рішення щодо втрати позивачем статусу особи, яка потребує додаткового захисту та залишення поза увагою заяви позивача про втрату зазначеного статусу, а також без урахування перебування позивача у країні свого походження (Сирійська Арабська Республіка) з 24.07.2015 по 11.12.2016. Зазначив, що за час його перебування в Сирії він почував себе безпечно, у регіоні не було жодного збройного конфлікту як і загрози його життю. Вважає, що обставини, які слугували підставою для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту наразі відсутні, а також просить врахувати, що він добровільно бажає скористатись захистом країни громадянської належності (підданства).

Ухвалою суду від 14.09.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі.

Відповідач позову не визнав. Представник відповідача подав відзив на позовну заяву (а.с.39-40 т.1), у якому зазначив, що під час вирішення питання про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, ГУДМС у Львівській області було обгрунтовано встановлено, що у разі повернення позивача до Сирії йому буде загрожувати не вибірковий ризик зазнати поводження, яке заборонене статтями 2, 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, у зв'язку із збройним конфліктом на території країни походження позивача, що характеризується загальнопоширеним насильством. Саме такі обставини слугували підставою для прийняття органом міргаційної служби рішення про надання позивачу статусу особи, яка потребує додаткового захисту. Тому, покликаючись до керівних принципів міжнародного захисту: припинення статусу біженця згідно статті 1С (5) і (6) Конвенції про статус біженців 1951 року, УВКБ ООН, та Коментаря УВКБ ООН щодо питання втрати статусу біженця (Женева, 22.11.1004) відповідач вважає, що застосування положення щодо втрати позивачем статусу особи, що потребує додаткового захисту, з підстав у пункті 3 частини першої статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не є можливим, позаяк у країні походження позивача не відбулися суттєві та тривалі зміни, які можуть свідчити про безпечність повернення та подальшого проживання позивача на території Сирії. Відтак вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому просив в задоволенні позову відмовити повністю.

У відповіді на відзив (а.с.1-2 т.2) позивач зазначив, що вказані відповідачем у відзиві нормативні акти регулюють порядок набуття і втрати статусу біженця, якого позивач не має, а є особою, щодо якої прийнято рішення про потребу у додатковому захисті, тому саме Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правила № 649 визначають порядок та підстави для втрати додаткового захисту. Стверджував, що відповідачем взято до уваги недостовірні дані початку 2017 року про те, що населення міста Хама та його околиць продовжує зазнавати серйозної шкоди внаслідок збройного протистояння у країні, позаяк жодного доказу небезпечності ситуації в Сирійській Арабській Республіці відповідачем не надано. Підкреслив, що відповідачем залишено поза увагою його добровільне бажання повернутися у країну походження, що узгоджується з положеннями пункту 3 частини першої статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Окрім того, позивач подав суду заяву (а.с.12-13 т.2), у якій вказав, що рішення відповідача про відмову у втраті додаткового захисту обмежує право позивача на добровільний захист країною громадянської належності, яким він наразі бажає скористатися, а також навів доводи, аналогічні позовній заяві, щодо безпідставності висновків відповідача щодо загрози життю позивача у країні його походження внаслідок військового зборойного конфлікту та тим самим створеної небезпеки для цивільного населення. Оскільки з 24.07.2015 по 11.12.2016 позивач перебував у Сирії, заперечує існування загрози його життю та безпеці та має намір скористатися захистом країни походження, просив суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача подав письмові заперечення (а.с.34-38 т.2), у яких висловлено незгоду із твердженнями позивача щодо безпечності перебування у країні походження позивача, позаяк при вирішенні питання у 2015 році про наданя позивачу статусу особи, яка потребує додаткового захисту, відповідач керувався об'єктивною та найновішою інформацією про країну походження позивача з різноманітних джерел. Оскільки на момент звернення позивача з відповідною заявою щодо втрати статусу особи, яка потребує додаткового захисту, враховуючи положення міжнародних норм вказані обставини не відпали, відповідач обгрунтовано прийняв рішення про відсутність підстав для втрати позивачем додаткого захисту.

У підготовчому судовому засіданні 05.12.2018 суд ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, наведених в заявах по суті справи, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у позові повністю.

Заслухавши пердставників сторін, розглянувши матеріали та з'ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив та врахував таке.

Матеріалами справи стверджено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянином Сирії, уродженцем району Хай Албас міста Хама. Громадянство (підданство): Сирійська Арабська Республіка (а.с.15 т.1); за національністю араб, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова - арабська, володіє англійською, російською та українською мовами (а.с.94-107 т.1). ОСОБА_3 має вищу освіту, яку він отримав у Львівському національному медичному університеті імені Данила Галицького у 2014 році (а.с.71 т.1); протягом 2008-2009 років навчався на підготовчому факультеті в Одеській державній академії холоду, де вивчав російську мову та 14.07.2009 отримав свідоцтво НОМЕР_2 (а.с.70 т.1). В країні громадянського походження залишились близькі родичі позивача, а саме: батько - ОСОБА_13, 1957 р.н., мати - ОСОБА_14, 1972 р.н., два брати - ОСОБА_16, 1988 р.н. та ОСОБА_10, 1993 р.н., сестра - ОСОБА_17, 1994 р.н. (а.с.75-78 т.1).

Громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_3 вибув з батьківщини 28.08.2008 повітряним шляхом та перетнув державний кордон України легально на основі одноразової візи (1) Y02827097, 11.11.2008 прибув у м. Одесу на навчання.

10.04.2015 громадянина Сирії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, на підставі рішення Державної міграційної служби України від № 291-15 визнано особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особу, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту оскільки така особа змушена залишитись в Україні внаслідок загрози її життю та безпеці в країні походження, у зв'язку з загальнопоширеним насильством в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, і не може повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (а.с.137 т.1).

04.04.2018 позивач звернувся до Управління ДМС України у Волинській області з заявою про позбавлення статусу особи, яка потребує додаткового захисту від 04.04.2018 (вх. № 3 від 06.04.2018) з додатками, у якій просив позбавити його додаткового захисту (а.с.211-214 т.1).

07.05.2018 Першим заступником начальника ГУ ДМС України у Волинській області винесено подання про втрату додаткового захисту у зв'язку з тим, що заявник добровільно повертається до країни своєї громадянської належності Сирії на постійне місце проживання. Зазначено, що згідно з інформацією по країні походження заявника ситуація в м. Хама, куди заявник планує повертатись, спокійна (а.с.209-210 т.1).

27.06.2018 ДМС України прийнято рішення за № 211-18 про відсутність підстав для втрати додаткового захисту (а.с.204-207 т.1).

Згідно з вказаним рішенням підставою для визнання відсутності підстав для втрати додаткового захисту позивачем слугувала інформація з офіційних джерел у мережі Інтернет щодо того, що недивлячись на те, що з початку 2017 року контроль над регіоном, в якому знаходиться м. Хама, здійснювали провладні військові формування, цивільне населення міста та околиць все одно продовжує зазнавати серйозної шкоди у результаті періодичних невибіркових нападів зі сторони різних учасників конфлікту. Зазначено, що наразі сиуація в Сирії залишається досить нестабільною та небезпечною для цивільного населення країни, яке всупереч нормам міжнародного гуманітарного права використовується сторонами конфлікту в якості живого щита. Окрім того йдеться про те, що на момент прийняття даного рішення не втратила чинності позиція УВКБ ООН, яка закликає країни ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення.

Враховуючи те, що у країні походження позивача не відбулись суттєві та тривалі зміни, які б могли свідчити про безпечність повернення та подальшого перебування позивача на території Сирії, на підставі підставі частини чотирнадцятої статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», пп. «г» пункту 7.7 Розділу VII Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, як потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884, Державна міграційна служба України прийняла спірне рішення про відсутність підстав для втрати додаткового захисту громадянином Сирії ОСОБА_3.

Повідомленням від 04.09.2018 № 0704/22 Управлінням ДМС у Волинській області доведено до відома позивача про прийняте ДМС України 27.06.2018 рішення за № 211-18 про відсутність підстав для втрати позивачем додаткового захисту (а.с.25 т.1).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам у справі суд враховує таке.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Разом із цим, пунктом 4 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI передбачено, що додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону № 3671-VI, статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа:

1) добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства);

2) набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом;

3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

4) будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує;

5) отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні;

6) не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

При цьому, згідно з частиною четвертою цієї ж статті Закону № 3671-VI, підставою для подання центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, про втрату статусу біженця або додаткового захисту може бути особиста заява біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, або клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади.

Уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за наявності підстав, зазначених у частинах першій, п'ятій та шостій цієї статті, вносять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за власною ініціативою (частина восьма статті 11 Закону № 3671-VI).

У поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина дев'ята статті 11 Закону № 3671-VI).

Рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за поданням уповноважених посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання подання та його особової справи (частина десята статті 11 Закону № 3671-VI).

На основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина чотирнадцята статті 11 Закону № 3671-VI).

Таким чином, законодавцем у частині першій статті 11 Закону № 3671-VI передбачено вичерпні підстави для втрати особою додаткового захисту, водночас законом не визначені підстави для відмови у втраті додаткового захисту. В той же час, частина чотирнадцята статті 11 Закону № 3671-VI передбачає прийняття центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, рішення, зокрема, про відсутність підстав для втрати додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Суд вважає, що вказані критерії доказування можуть бути застосовані також у справах щодо надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту або позбавлення додаткового захисту, та враховуються судом у даній справі.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб'єктом владних повноважень-відповідачем в основу спірного рішення від 27.06.2018 № 211-18 про відсутність підстав для втрати додаткового захисту, суд виходить з положень частини другої статті 2 КАС України, згідно з якими у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тож суду слід з'ясувати, зокрема, чи було оскаржуване рішення Державної міграційної служби України прийняте в межах повноважень, відповідно до закону та з дотриманням встановленої процедури, а також, чи було таке рішення прийняте на законних підставах, пропорційно та розумно.

Суд враховує, що підставою для втрати позивачем додаткового захисту у даній справі є його заява про позбавлення статусу особи, яка потребує додаткового захисту від 04.04.2018 (вх. № 3 від 06.04.2018), у якій позивач просить позбавити його додаткового захисту (а.с.211-214 т.1).

У вказаній заяві позивач зазначив, що обставини, на підставі яких його було визнано особою, що потребує додаткового захисту наразі відсутні. Пояснив, що у зв'язку з тяжким станом здров'я його батька з 24.07.2015 по 11.12.2016 він перебував у Сирійській Арабській Республіці у м. Хама, що підтверджується копією закордонного паспорта громадянина Сирії № 008881627, дійсний до 24.01.2020 (а.с.215-222 т.1).

На підтвердження перебування позивача протягом зазначеного періоду в Сирійській Арабській Республіці позивач надав та пояснив таке:

копію квитка «Україна-Ліванська Республіка» - у зв'язку з тим, що в Україні відсутнє пряме авіасполучення з Сирійською Арабською Республікою з 24.07.2015 позивач здійснив переліт в Ліванську Республіку (Бейрут) транзитом через Туреччину (Істамбул) (а.с.225 т.1);

копію зворотного талону з печаткою прикордонної служби Сирійської Арабської Республіки про дату заїзду/виїзду з Сирії - в Сирійську Арабську Республіку позивач заїхав приватним автомобілем з Ліванської Республіки (а.с.226 т.1);

30.08.2016 під час перебування в Сирійській Арабській Республіці позивач отримав посвідчення водія громадянина Сирії НОМЕР_3 (а.с. 227 т.1), після чого на основі внутрішнього посвідчення водія громадянина Сирії отримав міжнарожне водійське посвідчення НОМЕР_4 (а.с.228-229 т.1), які дійсні до 29.08.2024;

11.12.2016 позивач повернувся в Україну, на підтвердження чого надав авіаквитки з Ліванської Республіки (Бейрут) до Туреччини (Істамбул), а також з Туреччини (Істамбул) до України (Львів) (а.с. 230 т.1, 13-16 т.2).

Такі обставини не спростовані відповідачем у ході судового розгляду справи.

Разом з тим, зазначеним обставинам не надано належної оцінки відповідачем під час вирішення питання щодо втрати позивачем додаткового захисту, доказів протилежного суду не надано.

Окрім того, у вказаній заяві від 04.04.2018 позивач зазначив, що у м. Хама відсутні загрози його життю, безпеці та свободі, немає міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту та порушень прав людини, а також його бажання добровільно скористатися захистом країни громадянської належності (підданства).

Аналізуючи зміст заяви та наведені позивачем підстави для втрати ним статусу особи, яка потребує додаткового захисту, суд враховує, що за нормами статті 11 Закону № 3671-VI підставою для подання центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, про втрату додаткового захисту може бути особиста заява особи, яка потребує додаткового захисту, а в силу положень частини першої цієї ж статті Закону № 3671-VI використання захисту країни громадянської належності (підданства) як і відсутність обставин, на підставі яких особу було визнано особою, яка потребує додаткового захисту, є підставами для втрати особою додаткового захисту.

При цьому суд зважає, що «добровільне поновлення користування захистом країни своєї громадянської належності» означає, що особа, яка добровільно знову скористалася захистом країни своєї громадянської належності, не потребує міжнародного захисту.

Суд вважає, що вказане положення про припинення статусу має відповідати трьом умовам: 1) добровільність: особа, яка отримала додатковий захист повинна діяти добровільно; 2) намір: особа повинна мати намір здійснити дії з метою скористатися знову захистом країни своєї громадянської належності; 3) поновлення: така особа повинна дійсно отримати такий захист.

Разом з тим, особа, яка отримала статус такої, що потребує додаткового захисту, та яка клопоче про захист з боку влади країни своєї громадянської належності, може вважатися такою, що відновила використання захисту, тільки якщо такий захист їй фактично надано.

З матеріалів справи та пояснень наданих представниками сторін у ході судового розгляду справи суд з'ясував, що позивач здійснив авіапереліти зі Львова через Турецьку Республіку до Ліванської Республіки, звідки автомобільним сполученням дістався до Сирійської Арабської Республіки у м. Хама, до якого за його намірами, висловленими у заяві про втрату додаткового захисту від 04.04.2018 та підтвердженими його представником у суді, має намір повернутися для постійного проживання. З цією метою ним було отримано водійські посвідчення у Сирії, відповідні відмітки про перетин кордонів названих держав наявні у документах позивача, що підтверджується доказами в матеріалах справи (а.с.215-231 т.1).

Вказане дає підстави для висновку про наявність підстав у відповідності до положень частини першої статті 11 Закону № 3671-VI для втрати позивачем додаткового захисту, про що він добровільно самостійно клопотав у поданій заяві від 04.04.2018 (а.с.211-214 т.1).

Водночас, покликаючись до керівних принципів міжнародного захисту відповідач стверджував, що припинення статусу біженця згідно статті 1С (5) і (6) Конвенції про статус біженців 1951 року, УВКБ ООН, та Коментаря УВКБ ООН щодо питання втрати статусу біженця (Женева, 22.11.2004) для того, щоб вказане положення про припинення статусу біженця було застосоване, у країні походження позивача повинні мати місце кардинальні зміни, які, ймовірно, можуть усунути причину страху переслідування. Зміни повинні бути значними, глибокими і суттєвими, можуть відбутися несподівано, або вони можуть відбуватися поступово протягом тривалого періоду часу.

З приводу чого суд зазначає, що позивач не зазначає як і не висловлює наразі у заявах по суті спору будь-яких побоювань з приводу безпеки свого життя або загрози здоров'ю, або остраху зазнати переслідування, нападу тощо. Навпаки, у поданій заяві від 04.04.2018 (а.с.211-214 т.1) позивач наполягає на відсутності жодної загрози його життю, безпеці та свободі та зазначає про його добровільне бажання скористатись захистом країни громадянської належності (підданства), куди він вже повертався та перебував протягом 24.07.2015-11.12.2016, тобто понад 1 рік.

При цьому суд враховує, що Конвенція 1951 року є універсальним міжнародним договором спеціального характеру, положення якого (разом із положеннями Протоколу щодо статусу біженця 1967 року) стосуються виключно питань надання статусу біженця та захисту біженців, а не особи, яка потребує додаткового захисту.

Як вже йшлося, за визначенням у пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За відсутності вищенаведених обставин та фактів щодо об'єктивних загроз та обгрунтованих побоювань особа не може вважатися такою, що потребує додаткового захисту.

Вказане свідчить на користь того, що спірне рішення відповідача-суб'єкта владних повноважень не відповідає встановленим у частині другій статті 2 КАС України критеріями правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, порушує права та законні інтереси позивача, які підлягають до судового захисту шляхом скасування відповідного рішення суб'єкта владних повноважень.

Вирішуючи питання про спосіб захисту порушеного права в частині позовної вимоги зобов'язального характеру, суд враховує, що відповідно до частини четвертої статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання, зокрема, про втрату додаткового захисту, визначають Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 № 649.

Пунктами 7.1 та 7.2 зазначених Правил передбачено, що рішення про втрату додаткового захисту може бути прийнято ДМС за поданням територіального органу ДМС за місцем проживання особи, яка потребує додаткового захисту. Підставою для подання територіальному органу ДМС про втрату додаткового захисту є, зокрема, особиста заява особи, яка потребує додаткового захисту, про втрату додаткового захисту.

Таким чином, вирішення питання про позбавлення особи додаткового захисту віднесено законом до виключної компетенції відповідача, а наведеними судом положеннями чинного законодавства визначені підстави, порядок, строки та процедура втрати особою додаткового захисту.

Це означає, що відповідач, як орган державної влади, зобов'язаний реалізовувати надані йому повноваження у спосіб, встановлений законом, із застосуванням норм законодавства, чинних на час вирішення відповідного питання.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

У зв'язку з цим суд дійшов висновку, що для належного та ефективного захисту порушеного права позивача слід зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_3 від 04.04.2018 про оформлення документів для вирішення питання про втрату додаткового захисту, та вирішити зазначене питання з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Даний висновок в частині обрання способу захисту прав позивача узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постановах від 22.05.2018 у справі № 285/1538/17 та від 18.10.2018 у справі № 822/584/18.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

В ході судового розгляду справи відповідач належними та допустимими доказами не підтвердив правомірності своєї поведінки у спірних правовідносинах. Натомість, доводи позивача щодо порушення відповідачем його прав та законних інтересів грунтуються на матеріальному законі та відповідають обставинам справи. З огляду на наведене, позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі.

Документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору (а.с.3 т.1) суд присуджує на користь позивача відповідно до статті 139 КАС України.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ 1, 01001, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинення певних дій задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 27.06.2018 №211-18 про відсутність підстав для втрати додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, від 04.04.2018 про оформлення документів для вирішення питання про втрату статусу особи, яка потребує додаткового захисту, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Стягнути на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ 1, 01001, ) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 28 березня 2019 року.

Суддя Дорошенко Н.О.