Справа № 1340/5245/18
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2019-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/2476/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Ільчишин Н.В., Макарика В.Я.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2019 року, ухвалене суддею Гулкевич І.З. у м.Львові о 15:53, повний текст якого складений 30 січня 2019 року, у справі №1340/5245/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

03 листопада 2018 року позивач ОСОБА_1 (далі позивач) поштовими засобами зв`язку звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі відповідач), у якому просив, із врахуванням заяви про зміну позовних вимог, визнати протиправною бездіяльність Львівського прикордонного загону щодо не проведення повного розрахунку при звільненні невиплату в день виключення зі списків частини (27.12.2017) компенсації за неотримане речове майно; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 27.12.2017 по 20.07.2018 у сумі 61219,42 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2019 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Львівського прикордонного загону щодо не проведення повного розрахунку при звільненні невиплату ОСОБА_1 в день виключення зі списків частини (27.12.2017) компенсації за неотримане речове майно.

Стягнуто з Львівського прикордонного загону на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 27.12.2017 по 20.07.2018 у сумі 61219,42 грн.

Стягнуто з Львівського прикордонного загону за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача судовий збір в розмірі 1409,60 грн.

Рішення мотивоване тим, що військовослужбовцям гарантується грошова компенсація за неотримане речове майно у разі звільнення з військової служби.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено норми матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що виплата грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, у відповідності до пункту 3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року №178 (далі Порядок №178) можлива лише після виключення із списків особового складу військової частини, а ніяк не під час розрахунку.

Оскільки, військова частина не є розпорядником коштів (розпорядником коштів є Адміністрація Державної прикордонної служби України) та фінансується з державною бюджету, то, відповідно, відповідач не може передбачати наперед компенсаційні виплати, - для їх виплати необхідно оформляти заявки до відповідного органу.

Судом не враховано, що позивач був поінформований щодо порядку черговості з приводу отримання коштів, та дав згоду очікувати виплату по мірі надходження коштів.

Просить скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло, що не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, з наступних підстав.

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі Закон № 2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з статтею 9-1 вказаного Закону продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115/2009 (далі Положення № 1115/2009), особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок №178), який визначає механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація).

Відповідно до пунктів 3-5 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі, зокрема, звільнення з військової служби.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з витягом з наказу начальника 7 прикордонного загону (I категорії) Західного регіонального управління (I категорії) Державної прикордонної служби України від 27.12.2017 № 337-ос виключено зі списку особового складу загону та всіх видів забезпечення старшого прапорщика ОСОБА_1 , дільничного інспектора прикордонної служби 1 категорії відділення дільничних інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Рава-Руська» І категорії (тип Б), в запас на підставі п.«а» (у зв`язку з закінченням строку контракту) частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 27.12.2017.

27.12.2017 ОСОБА_1 звернувся із рапортом до начальника Львівського прикордонного загону про нарахування грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби в ДПСУ речове майно особистого користування.

Відповідно до службової записки від 27.12.2017 сума грошової компенсації, нарахованої за неотримане речове майно за час проходження служби в ДПСУ згідно довідки-розрахунку № 143, старшому прапорщику ОСОБА_1 , звільненому на підставі наказу військової частини НОМЕР_1 від 27.12.2017 № 337-ос за пунктом б частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я) становить 23007,64 грн.

Листом від 14.11.2018 № 723/К-29 Львівський прикордонний загін повідомив про те, що ОСОБА_1 , нараховано грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 23007,64 грн., але не виплачено по причині відсутності відкритих асигнувань для її виплати. Дані в потребі коштів для виплати грошової компенсації за неотримане речове майно звільненим військовослужбовцям, відповідно до наказу АДПСУ від 29.12.2017 № 753 - аг «Про заходи щодо організації речового забезпечення персоналу Державної прикордонної служби України у 2018 році», подаються щотижнево в телефонному режимі та щомісячно до 5 числа в письмовому вигляді у відділ речового забезпечення АДПСУ.

Повний розрахунок з позивачем проведено 20.07.2018, що сторонами не оспорюється.

Позивач, вважає несвоєчасним розрахунок при звільненні, що зумовило виникнення права на стягнення в судовому порядку середнього заробітку за час затримки розрахунку до повного розрахунку, а тому звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Апеляційний суд бере до уваги ту обставину, що листом Львівського прикордонного загону від 14.11.2018 №723/К-29 підтверджується несвоєчасна виплата грошової компенсації. При цьому відповідач, покликається на Порядок №178, відповідно до якого виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Адміністрацією Держприкордонслужби, на відповідний рік, а тому дане пояснює відсутністю коштів для такого виду виплат.

Проте, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 10.03.2011 у справі «Сук проти України» вказав, що держава може ввести, призупинити або припинити виплати працівникам з державного бюджету, внісши відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні виплати є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 в день виключення із списків військової частини 27.12.2017 компенсації за неотримане речове майно, є протиправною бездіяльністю з боку відповідача.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 27.12.2017 по 20.07.2018 у сумі 61219,42 грн, колегія суддів враховує, що порядок та умови проходження служби військовослужбовцями, порядок та умови визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) регламентується спеціальним законодавством.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це зазначено у спеціальному законі.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за неотримане речове майно) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Державній прикордонній службі України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку - частина 1 ст. 117 КЗпП України.

Тобто, виходячи з наведених вимог законодавства всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі ж невиконання такого обов`язку,- наступає передбачена нормами КЗпП України відповідальність.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що в день виключення позивача із списків частини (27.12.2017) не виплачена грошова компенсація за неотримане речове майно. На підставі наведеної обставини обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку з позивачем.

За таких обставин, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку у відповідності до приписів ст.117 КЗпП України.

Середній заробіток працівника згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995.

Так, з врахуванням положень зазначеного вище Порядку та даних особистої картки грошового забезпечення ОСОБА_1 про отримане грошове забезпечення, зокрема, за два останні місяці перед звільненням, суд першої інстанції, з чим погоджується апеляційний суд, правильно визначив середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за речове майно) за період з 27.12.2017 по день фактичного розрахунку - 20.07.2018 (215 днів), виходячи з розрахунку 284,74 грн в день (розмір грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням, а саме жовтень-листопад 2017 року 17369,23грн/61 день), у розмірі 61219 грн 42 коп. (284,74 грн*215 днів).

Щодо покликань апелянта на те, що позивач погодився очікувати виплату спірної суми компенсації по мірі надходження коштів, то таке, апеляційний суд вважає, не спростовує обставин несвоєчасної виплати компенсації за неотримане речове майно позивачу.

Покликання скаржника на порядок виділення та поступлення бюджетних коштів для виплати компенсації за неотримане речове майно, інші процедурні питання не підлягають дослідженню судом, оскільки позивач не є учасником таких відносин, а останні виходять за межі даного позову.

При цьому, обґрунтування неможливості виплати відповідачем такої компенсації в день звільнення відповідними законодавчими нормами не може братися до уваги, оскільки тривалий і багатоскладовий процес виділення бюджетних коштів не може заперечувати право особи на своєчасний розрахунок з ним при звільненні з публічної служби.

Тому, у спорі, що розглядається, суд враховує, чи діяв відповідач сумлінно і добросовісно, чи вживалися ним термінові та невідкладні заходи щодо виплати належних позивачу сум.

Проте, такі докази відповідач не надав ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо відповідності визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача, оскільки грошову компенсацію за неотримане речове майно позивачу не виплачено в день його виключення із списків частини, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку. Тому відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись статтями 139, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2019 року у справі №1340/5245/18 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді Н. В. Ільчишин
В. Я. Макарик
Постанова складена в повному обсязі 16.04.2019.