Справа № 642/3675/18
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 р.Справа № 642/3675/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Калиновського В.А. , Мельнікової Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Громадянина ОСОБА_1 Камерун ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 11.12.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Вікторов В.В., вул. Полтавський шлях, 20, м. Харків, Харківська, 61052, повний текст складено 14.12.18 року по справі № 642/3675/18

за позовом ОСОБА_2 ОСОБА_3

до Тимчасово виконуючого обовязки начальника Холодногірського районного відділу у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_2 ОСОБА_3, звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова з позовом до тимчасово виконуючого обовязки начальника Холодногірського районного відділу у місті Харкові ГУ ДМС України в Харківській області, третя особа: Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківській області, у якому просив суд скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ПН МХК № 122343, якою ОСОБА_2 ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП і накладено штраф у розмірі 1700 грн., та закрити справу про адміністративне правопорушення.

В обгрунтування позову позивач зазначав, що ОСОБА_2 прибув 01.06.2018 до України, де неодноразово звертався із заявою про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту до відділу по роботі з біженцями ГУ ДМС України в Харківській області за адресою м. Харків, вул. 23 Серпня 13-А. Знаходячись легально на території України, він звертався до відділу по роботі з біженцями ГУ ДМС України в Харківській області 20.06.2018, але його заяву не прийняли та не пояснили підстав відмови, коли строк його легального перебування сплив він звертався повторно 23.06.2018 р. та 09.07.2018 р. 09.07.2018 р. до вказаного відділу були викликані працівники Холодногірського районного відділу у місті Харкові ГУ ДМС України в Харківській області - ОСОБА_4 та вказаною посадовою особою відносно нього був складений протокол про адміністративне правопорушення ПР МХК 122343 від 10.07.2018 р. за ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення. В подальшому т.в.о. начальником Холодногірського районного відділу у місті Харкові ГУ ДМС України в Харківській області - ОСОБА_5, на підставі вказаного протоколу про адміністративне правопорушення, винесено постанову ПН МХК 122343 від 10.07.2018 р. про накладення адміністративного стягнення за порушення Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», п. 3 Постанови КМУ № 150 від 15.02.2012 р. «Про затвердження Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України». Постановою на нього було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 11.12.2018 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 ОСОБА_3 до тимчасово виконуючого обовязки начальника Холодногірського районного відділу у місті Харкові ГУ ДМС України в Харківській області, третя особа: Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 10 липня 2018 року головним спеціалістом Холодногірського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області ОСОБА_4 був складений протокол про адміністратвине правопорушення ПР МХК 122343 відносно громадянина ОСОБА_1 Камерун - ОСОБА_2 ОСОБА_3 (а.с. 45-46).

У вказаному протоколі зазначено, що громадянин ОСОБА_1 Камерун - ОСОБА_2, в'їхавши на територію України 01.06.2018 за візою «D», дійсною до 20.06.2018, своєчасно територію України не покинув та мешкає з 21.06.2018 на території України незаконно. Також у протоколі зазначено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться 10 липня 2018 року об 11-00 годині у приміщенні територіального органу (підрозділу) Державної міграційної служби України, розташованому за адресою: м. Харків, вул. Котляра, буд. 7.

На підставі вищевказаного протоколу 10 липня 2018 року т.в.о. начальника Холодногірського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області ОСОБА_5 було винесено постанову серії ПН МХК 122343 відносно ОСОБА_2, якою його було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1 700 грн. (а.с. 52-53).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ПН МХК № 122343, якою ОСОБА_2 ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП і накладено штраф у розмірі 1700 грн. винесено відповідачем у відповідності до норм чинного законодавства.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Правовідносини щодо продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI (далі - ОСОБА_6 № 3773-VI).

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства зобов'язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України.

Положеннями ст. 9 Закону № 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства в'їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 КУпАП порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в'їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, - тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Дія цієї статті не поширюється на випадки, коли іноземці чи особи без громадянства з наміром отримати притулок чи бути визнаними в Україні біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнули державний кордон України і перебувають на території України протягом часу, необхідного для звернення із заявою про надання притулку чи заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно пункту 3 статті 1 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VI довідка про звернення за захистом в Україні - документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов'язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Відповідно до п.3 ч.1. ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» довідка про звернення за захистом в Україні - документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов'язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Так з матеріалів справи вбачається, що оскаржувана постанова про адміністративне правопорушення ПР МХК 122343 від 10.07.2018р. містить посилання про те, що позивач з 21.06.2018 перебуває на території України незаконно, проте колегія суддів зауважує, що 09.07.2018р. ОСОБА_2 ОСОБА_3 Головним управлінням ДМС України в Харківській області було видано довідку про звернення за захистом в Україні. (а.с. 6)

Отже, на момент винесення оскаржуваної постанови, яка датована 10.07.2018р. позивач перебував на території України легально.

Твердження відповідача про те, що понеділок у всіх підрозділах міграційної служби є вихідним днем колегія суддів не бере до уваги, оскільки відділ по роботі з біженцями ГУ ДМС України в Харківській області працює по понеділкам. Відповідна інформація опублікована на офіційному веб-сайті Державної міграції служби України за наступним посиланням: https://dmsu.gov.ua/kliarkiv/pidrozdily.html.

На думку колегії суддів, субєкт владних повноважень, притягуючи, за таких обставин, іноземця, який шукає притулку в Україні до відповідальності, вдався до надмірного формалізму, що порушило загальні принципи права рівності сторін.

Практика Європейського суду наголошує на тому, що буквальне застосування закону, ігноруючи його цілі, може призвести до зовсім протилежного результату, ніж прагнув законодавець.

До того ж, слід звернутися до рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) абзацу восьмого пункту 5 частини першої статті 11 Закону України «Про міліцію», де зазначено, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

У справі Європейського Суду з прав людини «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» Суд наголошує: Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія.

Натомість, законодавство, яким керувався субєкт владних повноважень, не було чітким і не відповідало принципу юридичної визначеності.

Далі, слід зазначити, що юридичний склад адміністративного правопорушення це передбачений нормами права комплекс ознак (елементів), за наявності яких певне протиправне діяння можна кваліфікувати як адміністративний проступок.

Такий комплекс ознак передбачає чотири обовязкові елементи: об'єкт, об'єктивна сторона, суб'єкт і суб'єктивна сторона.

Так, зокрема, субєктивна сторона це комплекс ознак, що характеризують внутрішню сторону правопорушення. До ознак, які характеризують суб'єктивну сторону, належать вина, мотив і мета вчинення правопорушення.

Вина це психічне ставлення особи до вчиненого нею суспільно шкідливого діяння та його наслідків, яке виявляється у формі умислу або необережності.

Мотив це усвідомлене особою внутрішнє спонукання, яким вона керувалася під час учинення правопорушення.

Мета це наслідок, результат, якого прагне досягти особа, учиняючи адміністративний проступок.

Колегія суддів вважає, що жодної, з перелічених ознак, дії позивача не відповідають, а тому в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення.

Кодексом України про адміністративні правопорушення закріплено низку гарантій забезпечення прав суб'єктів, які притягаються до адміністративної відповідальності. В сукупності ці гарантії створюють систему процесуальних механізмів захисту вказаних осіб.

На підставі статті 9 КУпАП саме винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність суб'єкта адміністративної відповідальності є однією з ознак адміністративного правопорушення (проступку).

Згідно статті 268 КУпАП встановлено перелік прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, зокрема: особа має право знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права; справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Згідно зі ст. 251 КУпАП, доказами по справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження у справі про адміністративне правопорушення є повне, всебічне і обєктивне зясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, тощо.

Згідно зі ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобовязаний зясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також не з'ясовані інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Колегія суддів зазначає, що при винесенні постанови по справі про адміністративне правопорушення відповідачем допущено ряд процесуальних порушень, зокрема, не враховано обставини, що позивач звернувся за захистом в Україні та має відповідну довідку дійсну з 09.07.2018 по 09.08.2018 року, не працює, не враховано наявність та характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність.

Більше того, відповідачем не досліджувалося питання наявності вини, яка повинна була бути вираженою у формі умислу. Зокрема, протокол не містить жодних висновків щодо наявності у діях особи вини у вчиненні правопорушення. Постанова містить виключно опис фактичних обставин і зазначення, що такі дії становлять порушення, передбаченого частиною 1 статті 203 КУпАП.

Отже, відповідачем не було надано суду беззаперечних доказів, які б підтверджували вину позивача у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 203 КУпАП, правомірність винесення постанови, що є безумовною підставою для задоволення позову.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відтак, з урахуванням примітки до ст. 203 КУпАП на позивача не поширюється дія ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку, що відповідачем безпідставно притягнуто позивача до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу за порушення правил перебування в Україні, оскільки в його діях відсутній склад цього правопорушення.

За таких обставин, відповідно до ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Суд попередньої інстанції залишив наведене поза увагою та прийняв рішення із порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного її вирішення.

Стосовно доводів апеляційної скарги позивача, про необхідність залучення лише тих перекладачів, відомості про яких містяться у відповідному реєстрі перекладачів, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 1.3. Порядку проведення Державною міграційною службою України Довідково-інформаційного реєстру перекладачів, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 11.03.2013 № 228, реєстр перекладачів - це веб-сторінка офіційного веб-сайту Державної міграційної служби України (далі - ДМС), що містить відомості про перекладачів, які можуть залучатися органами державної влади для надання послуг перекладу під час розгляду заяв та проведення співбесід з біженцями та іншими категоріями мігрантів, під час здійснення їх затримання, забезпечення надання їм правової допомоги, розгляду адміністративними судами справ щодо біженців та видворення з України іноземців та осіб без громадянства, здійснення досудового розслідування та розгляду судами кримінальних проваджень і справ про адміністративні правопорушення, вчинені біженцями та іншими категоріями мігрантів на території України.

Відповідно до п. 2.6 Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення Державною міграційною службою України, затвердженої Наказом МВС України 28.08.2013 № 825, у разі коли особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, не володіє мовою, якою ведеться провадження, протокол про правопорушення складається за участю перекладача.

Перекладачем може бути особа, яка вільно володіє мовою, якою здійснюється провадження у справі про адміністративне правопорушення, та іншою мовою, знання якої необхідне для усного або письмового перекладу з однієї мови на іншу, а також особа, яка володіє технікою жестової мови (для спілкування з особами з вадами слуху).

Перекладачами також можуть бути залучені особи, відомості про яких унесено до Довідково-інформаційного реєстру перекладачів відповідно до Порядку ведення Державною міграційною службою України Довідково-інформаційного реєстру перекладачів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 березня 2013 року № 228, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 травня 2013 року за № 801/23333.

Таким чином, колегія суддів, зазначає про право, а не обов'язок органів Державної міграційної служби України, залучати перекладачів відомості про яких унесено до Довідково-інформаційного реєстру перекладачів відповідно до Порядку ведення Державною міграційною службою України Довідково-інформаційного реєстру перекладачів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 березня 2013 року № 228.

Таким чином, аналізуючи наведені нормативно - правові акти, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог, зробив передчасні висновки.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 11.12.2018 року по справі № 642/3675/18, прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Громадянина ОСОБА_1 Камерун ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 11.12.2018 року по справі № 642/3675/18 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов Громадянина ОСОБА_1 Камерун ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Тимчасово виконуючого обовязки начальника Холодногірського районного відділу у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області задовольнити.

Скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ПН МХК № 122343, якою ОСОБА_2 ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП і накладено штраф у розмірі 1700 грн.

Справу про адміністративне правопорушення закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_6
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_7 ОСОБА_8
Повний текст постанови складено 16.04.2019 року