Справа № 810/4740/18
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/4740/18 Суддя (судді) першої інстанції: Балаклицький А. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2018 року

у справі №810/4740/18 (розглянутої у поряду спрощеного провадження)

за позовом ОСОБА_2

до відповідача Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації

про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації, оформлені листом № 01-25/1507 від 10.07.2018, щодо відмови у наданні статусу "інваліда війни" ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, видачі "Посвідчення члена сім'ї загиблого" та "Бланк - вкладки до посвідчення члена сім'ї загиблого" ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та "Положення про порядок видачі посвідчення і нагрудних знаків ветерані війни", затвердженого постановою КМ України №302 від 12.05.1994;

- зобов'язати Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації надати статус "інваліда війни" ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, захворювання якого, що призвело до смерті пов'язане з виконанням службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

- зобов'язати Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації видати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, "Посвідчення члена сім'ї загиблого" та "Бланк - вкладку до посвідчення члена сім'ї загиблого", відповідно до Додатків №2, №4 "Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни", затвердженого постановою КМ України №302 від 12.05.1994.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що дії відповідача щодо відмови у встановленні статусу інваліда війни її померлому чоловіку та відповідно надання їй статусу члена сім'ї загиблого є неправомірними.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Відповідачем було подано відзив (заперечення) на апеляційну скаргу в якому зазначено, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідач, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанову суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 315, ст.316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 була дружиною ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, про що видано свідоцтво про смерть НОМЕР_2.

Разом з тим, ОСОБА_4 при житті було встановлено першу групу інвалідності безстроково, причина інвалідності - захворювання, пов'язане з виконанням службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Також встановлено, що смерть чоловіка позивача пов'язана з виконанням службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС

В результаті чого, 21.06.2018 позивач звернулась до Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації із заявою, в якій просила надати статус інваліда війни її чоловіку ОСОБА_4, захворювання якого призвело до смерті, пов'язане з виконанням службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а їй відповідно видати посвідчення члена сім'ї загиблого.

Листом від 10.07.2018 №01-25/1507 Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації повідомило позивача про те, що видати вищевказані посвідчення в управлінні не має підстав, оскільки ОСОБА_4 за життя не отримував статусу інваліда війни та не отримував відповідне посвідчення "Інваліда війни", а тому ОСОБА_2 не має підстав для отримання посвідчення члена сім'ї загиблого.

Вважаючи таку відмову неправомірною, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації відмовляючи позивачу у встановленні її чоловікові ОСОБА_4 статусу інваліда війни, а їй відповідно статусу члена сім'ї загиблого, діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Нормативним актом, який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них є Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон №3551-XII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

В преамбулі до Закону №3551-ХІІ зазначено, що цей Закон визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Поширення чинності Закону №3551-XII на членів сім'ї загиблої особи є похідним від приналежності такої особи до ветеранів війни.

Статтею 4 Закону №3551-XII передбачено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону №3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов'язків військової служби, пов'язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.

Пункт 2 статті 10 Закону №3551-XII визначає, що чинність цього Закону поширюється на дружин (чоловіків) померлих осіб з інвалідністю внаслідок Другої світової війни, а також дружин (чоловіків) померлих учасників війни і бойових дій, партизанів і підпільників, визнаних за життя особами з інвалідністю від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге.

На дружин (чоловіків) померлих осіб з інвалідністю внаслідок війни, учасників бойових дій, партизанів, підпільників і учасників війни, нагороджених орденами і медалями колишнього Союзу РСР за самовіддану працю і бездоганну військову службу, визнаних за життя особами з інвалідністю, чинність цієї статті поширюється незалежно від часу смерті особи з інвалідністю.

Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранам війни регулюються Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 (далі - Положення №302 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п. 2 Положення №302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Згідно з п. 3 Положення №302 відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Інвалідам війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення інваліда війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - інвалід".

Пунктом 4 Положення №302 передбачено, що особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (стаття 10 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення члена сім'ї загиблого".

Відповідно до абз. 2 п. 7 Положення №302 "Посвідчення інваліда війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім'ї загиблого" видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до п. 9 Положення №302 посвідчення і нагрудні знаки вручаються особисто ветеранам війни та іншим особам, на яких поширюється чинність Закону, або за їхнім дорученням рідним чи іншим особам, за що вони розписуються у відповідних документах.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно витягу із акту огляду у МСЕК до довідки серії МСЕ №206986, ОСОБА_4 з 06.04.1995 встановлено першу групу інвалідності безстроково, причина інвалідності - захворювання, пов'язане з виконанням службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Також, судом першої інстанції встановлено та підтверджується постановою Окружної військової лікарської комісії від 18.04.1998 №5, що після смерті ОСОБА_4 (який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року) було засвідчено, що захворювання, яке призвело до смерті ОСОБА_4, пов'язане з виконанням службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 за своє життя до Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації із заявою про встановлення йому статусу інваліда війни не звертався.

При цьому, доводи позивача, що ОСОБА_4 за життя фактично мав статус інваліда війни та відсутність у нього відповідного посвідчення не позбавляло його цього статусу є колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відносно ОСОБА_4 не приймалося рішення Управлінням соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації щодо надання йому статусу ветерана війни, крім того за життя він не звертався до відповідача із відповідною заявою про видачу йому відповідного посвідчення, яке було б підтвердженням його статусу.

Отже, ОСОБА_4 за життя не було присвоєно статусу ветерана війни.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що як вже зазначалося раніше визначення правового статусу ветерана війни закріплено в статті 4 Закону №3551-XII, тобто чоловік позивача - ОСОБА_4 взагалі не відноситься до категорії осіб, яким надається зазначений статус.

З огляду на встановлені вище обставини, колегія суддів погоджується з висновком суд першої інстанції, що беручи до уваги ту обставину, що за життя ОСОБА_4 не був набув статусу інваліда війни, отже дія Закону №3551-XII на позивача у даній справі не поширюється та підстави для задоволення позовних вимог у суду відсутні.

Таким чином, Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації відмовляючи позивачу у встановленні її чоловікові ОСОБА_4 статусу інваліда війни, а їй відповідно статусу члена сім'ї загиблого, діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.

Також, колегія суддів зауважує на те, що відповідно до пункту 4 ст. 25 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, отже здатність чоловіка позивача ОСОБА_4 мати права та обов'язки припинилася, а тому права вимоги щодо визнання протиправними дії Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації, оформлені листом № 01-25/1507 від 10.07.2018, щодо відмови у наданні статусу "інваліда війни" ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, видачі "Посвідчення члена сім'ї загиблого" та "Бланк - вкладки до посвідчення члена сім'ї загиблого" ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та "Положення про порядок видачі посвідчення і нагрудних знаків ветерані війни", затвердженого постановою КМ України №302 від 12.05.1994 та зобов'язання Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації надати статус "інваліда війни" ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, захворювання якого, що призвело до смерті пов'язане з виконанням службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" припинилися в результаті смерті ОСОБА_4 та не передбачають наслідування.

Отже, доводи викладені в апеляційній скарзі позивача є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи та висновками суду.

Виходячи з аналізу наведених норм у сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими, оскільки відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, виконано покладений на нього обов'язок щодо доказування правомірності прийняття оскаржуваного рішення.

Колегія суддів інші доводи апеляційної скарги не бере до уваги, з огляду на те, що судом першої інстанції вже була надана оцінна вказаним доводам, які не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та зазначає, що вони цілком дублюють доводи зазначені позивачем в позовній заяві.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст постанови виготовлено 15 квітня 2019 року