Справа № 2140/1709/18
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2019-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2019 р.м.ОдесаСправа № 2140/1709/18

Головуючий в 1 інстанції: Гомельчук С.В.
Час і місце ухвалення: 10.12.2018р., м.Херсон

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді : Бойка А.В.,
суддів: Осіпова Ю.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2018 року за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
21.08.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 3 групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачу відповідну допомогу в розмірі 100-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 3 групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.

Зобов`язано Міністерство оборони України виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, в якій посилалось на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, неповним з`ясуванням судом обставин справи.

Апелянт посилався на те, що згідно позиції Верховного Суду України від 10.03.2015 року (справа № 21-563а14) право особи на отримання одноразової грошової допомоги пов`язується саме із встановленням інвалідності. Відповідач вважає, що в даному випадку, враховуючи надані позивачем довідки МСЕК, у позивача виникло право на отримання одноразової грошової допомоги з моменту набуття чинності Законом України від 04.04.2006 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», яким і було запроваджено виплату одноразової грошової допомоги.

Апелянт зазначив, що згідно Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права. Відповідач вважає, що позивач міг реалізувати своє право на отримання одноразової грошової допомоги протягом трьох років, однак звернувся з відповідною заявою лише у 2016 році, тобто через більше ніж 10 років.

Крім того, відповідач вважає, що на позивача не розповсюджується дія Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки він не здійснював професійну діяльність, пов`язану з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2018 року та прийняття нової постанови, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

11.03.2019 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Також у поданому відзиві апелянт, посилаючись на допущення представником відповідача в апеляційній скарзі недопустимих висловів щодо непрофесійності та некомпетентності суду першої інстанції та інших, які, на його думку, є проявом неповаги до суду та порушенням закону, просив постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.1 ч.1 ст. 311 КАС України.

Що стосується прохання позивача, викладеного у відзиві на апеляційну скаргу, про постановлення окремої ухвали, слід зазначити наступне:

Згідно ст. 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.

В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.

Таким чином, окрема ухвала є способом реагування суду з його ініціативи на випадки виявлення порушення законності та правопорядку, які не можуть бути усунені ним самостійно при вирішенні адміністративного спору з використанням представлених адміністративним процесуальним законом засобів. Відтак, правом ініціювання постановлення окремої ухвали наділений лише суд за наявності відповідних підстав.

При цьому, постановлення окремої ухвали є правом суду та вирішується на розсуд суду, виходячи із конкретних обставин справи.

В даному випадку колегія суддів не вбачає підстав для необхідності постановлення окремої ухвали.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи колегія суддів дійшла наступного:

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу та в період з 15 жовтня 1987 року по 15 вересня 1988 року брав участь у бойових діях у Демократичній Республіці Афганістан, що підтверджується довідкою Херсонського об`єднаного міського військового комісаріату м. Херсон від 02 березня 2007 року № 217.

Довідкою від 13 грудня 1988 року серії КИЕ-К-82 № 034153 встановлено, що отримана позивачем травма та її наслідки, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби, у зв`язку із чим ОСОБА_1 встановлена ІІ група інвалідності. Інвалідність встановлена на строк до 01 січня 1994 року.

Довідкою МСЕК № 005357 від 19 травня 1998 року позивачу первинно встановлено інвалідність III групи, у зв`язку із виконанням обов`язків військової служби.

Довідкою МСЕК серії 12 ААА № 283858 від 02 серпня 2016 року позивачу встановлено інвалідність III групи безстроково.

04 серпня 2016 року Суворовським управлінням праці та соціального захисту населення м. Херсона позивачу видано безтермінове посвідчення № НОМЕР_1 інваліда ІІІ групи, яке дійсне на всій території України.

Позивач звернувся до Військового комісара Херсонського обласного військового комісаріату із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з призначенням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.

За наслідком розгляду поданих позивачем документів, комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум було прийнято рішення № 97 від 11.11.2016 року, яким відмовлено ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги, у зв`язку з тим, що позивач відноситься до осіб, звільнених з військової служби і інвалідність, якого встановлена до набуття чинності Закону України від 04.04.2006 року № 3597-ІV «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, оскільки згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі.

Листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 15 грудня 2016 року № 6/2/1002 позивачу було повідомлено про прийняте Міністерством оборони України рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги.

Не погоджуючись з відмовою у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням третьої групи інвалідності, позивач оскаржив дії Міністерства оборони України до суду першої інстанції.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції стосовно наявності підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 , з огляду на наступне:

Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII (у редакції, чинній на час звернення позивача за отриманням допомоги - 2016 рік), виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції, на час звернення позивача за виплатою одноразової грошової допомоги) встановлено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Підпунктом 4 частини 2 статті 16 цього Закону передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, за умов, визначених Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Частинами 6, 8-9 ст. 163 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві-резервістами.

Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, прийнятою відповідно до пункту 2 статті 162 та пункту 9 статті 163 Закону №2011-ХІІ, затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок № 975).

При цьому, пунктом 2 наведеної Постанови установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:

допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. № 499 (Офіційний вісник України, 2008 р., № 39, ст. 1298), Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 р. № 284 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 14, ст. 532), і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 р. № 1331 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 89, ст. 3255);

допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги, у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу як інваліду ІІІ групи.

Третю групу інвалідності позивачу вперше було встановлено 19.05.1998 року, а отже до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги у травні 1998 року.

Статтею 16 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, чинній у 1998 році) передбачалося, що військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.

Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Підпунктом "б" пункту 6 Умов державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року N488, встановлено, що НАСК "Оранта" виплачує страхові суми у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів), - у розмірі залежно від ступеня втрати працездатності, що визначається у процентному відношенні до загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.

Отже, позивач у зв`язку із встановленням йому у 1998 році ІІІ групи інвалідності набув право на отримання страхової суми за державним обов`язковим особистим страхуванням на умовах, визначених Постановою №488.

Право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається законодавством, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 9 листопада 2018 року у справі № 759/5707/16-а., від 10.04.2019 року у справі №331/697/17 (2-а/331/56/2017).

В той же час, на зміну обсягу прав особи у сфері соціального захисту військовослужбовців, зокрема на отримання одноразової грошової допомоги, може впливати настання обставин, з якими законодавство прямо пов`язує рівень соціального захисту, зокрема зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, що передбачено Порядками № 499 та № 975.

Такий підхід відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постанові від 22 березня 2018 року у справі № 278/307/17, відповідно до якої законодавством визначені однакові умови для виплати військовослужбовцям як страхових сум, так і одноразової грошової допомоги. «Обов`язкове особисте державне страхування» та «одноразова грошова допомога» є двома рівнозначними компенсаційними механізмами соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Відтак, у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.

Разом з тим, періодичне підтвердження раніше встановленої групи інвалідності або відсотка втрати працездатності, встановлення групи інвалідності безстроково не є обставиною, яка спричиняє виникнення у військовослужбовця нових прав у сфері соціального захисту, якщо про це прямо не передбачено законодавством, що регулює ці правовідносини.

Таким чином, оскільки позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності 19.05.1998 року, після чого не виникло обставин, з якими Закон №2011-ХІІ пов`язує право на отримання одноразової грошової допомоги (встановлення більшого відсотка втрати працездатності, встановлення іншої групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі), колегія суддів вважає, що у ОСОБА_1 не має права на отримання одноразової грошової допомоги як інвалід ІІІ групи на умовах Закону №2011-ХІІ (в редакції на час встановлення третьої групи інвалідності безстроково) та Порядків №499 та №975.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 7 лютого 2019 року у справі №127/12061/17.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, порушення норм матеріального та процесуального права.

Оскільки при розгляді справи судом першої інстанції не правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до помилкового вирішення справи, тому, на підставі ст.317 КАС України, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2018 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: Ю.В. Осіпов

Суддя: О.А. Шевчук