Справа № 500/2738/18
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2019-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/2631/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Матковської З.М.,

секретаря судового засідання Герман О.В.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 року у справі № 500/2738/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тернопільського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про зобов'язання вчинити дії (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Шульгач М.П. в м. Тернополі Тернопільської області 24.01.2019 року, згідно з протоколом судового засідання о 11:21 год., повний текст судового рішення складено 29.01.2019), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) звернувся з адміністративним позовом до Тернопільського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області (далі -відповідач) в якому просить зобов'язати відповідача відновити його право ОСОБА_1 на виїзд за межі України.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, який, покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що 14.07.2011 року ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області (справа № 221/11) до нього було застосоване тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України до виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, згідно виконавчого провадження № 16821266, а саме сплати боргу.

Вважає, що обмеження права виїзду за межі України є протиправним та вкрай обтяжливим заходом.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 14.07.2011 року ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області (справа № 221/11) до ОСОБА_1 було застосоване тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України до виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням у цивільній справі, згідно виконавчого провадження № 16821266, а саме сплати боргу.

ОСОБА_1 не зміг сплатити заборгованість за виконавчим листом № 6-1818 від 19.01.2010 року, який було видано Тернопільським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 114405,00 грн. безпідставно отриманих коштів.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість в сумі 114405,00 грн. ОСОБА_1 не погашена, ухвала Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.07.2011 року у справі № 6-221/11, якою накладено обмеження у праві виїзду за межі України, є чинною.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Право звернення до суду є невід'ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду. У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов'язаних з вирішенням спору по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

З матеріалів справи вбачається, що позивач оскаржує бездіяльність органу державної виконавчої служби, пов'язану з виконанням судового рішення, яке було прийняте в цивільній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 446 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) процесуальні питання, пов'язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом.

Статтею 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Також, згідно частини 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Апеляційний суд зазначає, що при вирішенні питання, чи належить розглядати позовну заяву про оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення за правилами адміністративного судочинства і чи подано таку заяву з дотриманням правил підсудності, необхідно з'ясувати статус позивача у виконавчому провадженні та встановити суд, який видав виконавчий документ.

Зі змісту матеріалів справи встановлено, що позивач є боржником та оскаржує тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, встановленого ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області до виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, згідно виконавчого провадження № 16821266, а саме сплати боргу, на виконання рішення цивільного суду.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про те, що даний спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки його розгляд віднесено до юрисдикції відповідного суду, який прийняв відповідне рішення по цивільній справі.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до переконання про те, що дану справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню, а судова справа закриттю.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Така інституціональна складова права на справедливий суд, як «суд, встановлений законом» є широким за своїм змістом поняттям.

Класична інтерпретація суті конструкції «суд, встановлений законом» викладена ЄСПЛ у рішенні по справі «Сокуренко і Стригун проти України» та полягає у такому:

Відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства.

Суд повторює, що, як було раніше визначено, фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії», що згадувалось раніше, Комісія висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)».

У п.п. 107-109 рішення у справі «Коем та інші проти Бельгії» (що зазначалось вище) Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Згідно частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до пункту 3 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно частин 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Суд першої інстанції у справі, що розглядається, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 272, 286, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 року у справі № 500/2738/18 скасувати, а провадження у справі № 500/2738/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тернопільського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про зобов'язання вчинити дії закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 16.04.2019