Справа № 160/3274/19
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

16 квітня 2019 р. Справа № 160/3274/19

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Прудник Сергій Володимирович, перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, треті особи: державний реєстратор відділу формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

11 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, треті особи: державний реєстратор відділу формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з вимогою щодо зобовязання Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради здійснити зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з адреси: Україна, АДРЕСА_1 та внести інформацію про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади.

В обгрунтування позову позивач зазначив, що з 2012 року батьки позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_3, мешкають разом за адресою: АДРЕСА_2, та самотужки сплачують комунальні послуги. Позивач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 фактично не проживає більш як п'ять років (з 2012 року) та не приймає участі у оплаті комунальних послуг за адресою:, АДРЕСА_3, так як він постійно мешкає в ОСОБА_5 Федерації. Факт того, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 підтверджується складеним Актом про не проживання за адресою від 21.01.2019 року. Таким чином, оскільки за вищевказаною адресою позивач не проживає, то у його батьків виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, та з недавнього часу виникли проблеми з отриманням субсидії. Позивач разом з сім'єю постійно мешкає в ОСОБА_5 федерації де він і народився, отримав (поновив) громадянство громадянина ОСОБА_5 федерації, що підтверджується отриманим паспортом громадянина ОСОБА_5 федерації, штампом в свідоцтві про народження. ОСОБА_4 не має можливості виїхати за межі ОСОБА_5 федерації на Україну щоб особисто знятися з реєстрації місця проживання - тому він звернувся до нотаріуса за місцем свого проживання для складання відповідної довіреності щодо зняття його з реєстрації місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3. 11.02.2019 року представник позивача - ОСОБА_4 звернулася з відповідною заявою про зняття з реєстрації місця проживання громадянина ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 до державного реєстратора відділу формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради ОСОБА_2 Однак, 11.02.2019 року з боку державного реєстратора відділу формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради ОСОБА_2 було відмовлено в здійсненні зняття реєстрації ОСОБА_4 з посиланням на ч. 1. п. 11 Правил реєстрації місця проживання (особа не надала необхідних документів, а саме: довіреність від громадянина України на зняття з реєстрації місця проживання, відсутній дозвіл на виїзд ПМЖ до РФ від органу ДМС. Таким чином, дії державного реєстратора відділу формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради ОСОБА_2 якими було відмовлено в здійсненні зняття реєстрації ОСОБА_4 є незаконними та протиправними.

Суд при вирішенні питання щодо відкриття провадження у цій адміністративній справі, виходить з наступного.

У відповідності до вимог ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви зясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 КАС адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

За змістом пункту 2 частини першої статті 4 КАС публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

У частині першій статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Таким чином, аналіз змісту статті 19 ЦПК України та статті 19 КАС України дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосувати виключно формальний критерій - встановлення суб'єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб'єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що спірні правовідносини стосуються права користування та розпорядження майном, а саме квартирою №48 по вул. Немировича-Данченка, будинку № 51 у м. Дніпро, що належить ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_1. Оскільки, предметом спірних правовідносин є оскарження дій державного реєстратора відділу формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради ОСОБА_2, якими було відмовлено в здійсненні зняття реєстрації ОСОБА_4, отже спір у цій справі не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10.04.2019 року по справі № 815/1048/17.

Відтак, позовні вимоги, за відсутності публічно-правового спору, не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що цю позовну заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, враховуючи, що позовну заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, суд вважає за необхідне, відмовити заявнику у прийнятті заяви та відкритті провадження за вказаною позовною заявою на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі Суд) від 20.07.2016 року у справі Сокуренко і Стригун проти України (заяви № 29458/04, № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін встановленим законом у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом [рішення у справі Занд проти Австрії (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. (…) фраза встановленого законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом встановленим законом, національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження у справі та розяснити позивачу, що його позов підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у загальному місцевому суді за правилами, встановленими Цивільним процесуальним кодексом України.

Керуючись статтями 6, 7, 170, 171, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, треті особи: державний реєстратор відділу формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про зобовязання вчинити певні дії.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Розяснити позивачу, що відповідно до частини 5 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, повторне звернення з тією самою позовною заявою не допускається.

Відповідно до частини 6 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, розяснити позивачу, що розгляд даної позовної заяви відноситься до юрисдикції місцевого суду, в порядку та у строки передбачені Цивільним процесуальним кодексом України.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена у строки встановлені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_6