Справа № 725/1483/19
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2019-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 725/1483/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Вольська-Тонієвич О.В. Суддя-доповідач - Біла Л.М.

17 квітня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Граб Л.С. Гонтарука В. М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 19 березня 2019 року (повний текст якого складено у м. Чернівці) у справі за адміністративним позовом Чернівецького прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про примусове видворення, затримання відповідача з метою ідентифікації з поміщенням його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні,

В С Т А Н О В И В :

18 березня 2019 року Чернівецький прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся до суду з позовом до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1, в якому просив: постановити рішення про примусове видворення громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі території України; затримати, з метою ідентифікації громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на термін шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання, а саме з 13:00 15 березня 2019 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач затриманий представниками прикордонної служби Румунії за незаконний перетин державного кордону з України в Румунію поза встановленими пунктами пропуску, на території України перебуває незаконно, достатніх коштів необхідних для виїзду за межі території України не має, відсутні документи, які підтверджують законність перебування на території України та дають право на перетин державного кордону, працевлаштуватись на території України змоги не має, а також не має родичів на території України. У звя'зку із викладеним, позивач просив примусово видворити відповідача за межі території України, а також затримати відповідача з поміщенням у пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на термін шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання, а саме з 13:00 год. 15 березня 2019 року.

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 19 березня 2019 року позов задоволено частково. Затримано з метою ідентифікації особи - громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, з поміщенням його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на термін шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання, а саме: з 13:00 год. 15 березня 2019 року.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що на момент винесення рішення про примусове повернення з України він перебував у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, що фактично унеможливило реальне добровільне виконання ним вказаного рішення. В апеляційній скарзі містилося клопотання про розгляд справи за відсутності апелянта.

15 квітня 2019 року до суду надійшла заява про уточнення та доповнення апеляційної скарги, в якій апелянт, посилаючись на ст. 303 КАС України, вказав, що позивач не надав жодного доказу, який би свідчив про спроби ідентифікувати його особу з моменту фактичного затримання і до винесення рішення судом першої інстанції.

Колегія суддів зауважує, що згідно з 1 ст. 303 КАС України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження, обґрунтувавши необхідність таких змін чи доповнень. Натомість, заява про уточнення та доповнення апеляційної скарги надійшла поза межами десятиденного строку на апеляційне оскарження, а відтак не приймається судом до уваги.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час, та місце апеляційного розгляду справи, повноважних представників в судове засідання не направили.

З огляду на викладене, протокольною ухвалою колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

За таких умов, згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, 13 березня 2019 року представниками прикордонної поліції Румунії за незаконний перетин державного кордону із України до Румунії, поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон, на напрямку 874 прикордонного знаку, на відстані 1000 метрів від лінії державного кордону, що на ділянці відповідальності відділення інспекторів прикордонної служби "Куликівка" відділу прикордонної служби "Порубне" було затримано групу осіб, в тому числі громадянина Республіки Бангладеш, який назвався ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження. При особистому огляді, огляді речей відповідача встановлено, що він не має при собі документу, який посвідчує його особу .

15 березня 2019 року в ході проведення прикордонно-представницької зустрічі із представниками прикордонної поліції Румунії, в рамках прискореної процедури реадмісії було передано представнику прикордонної служби України громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 (а.с. 7, 9, 11). Цього ж дня, з метою з'ясування обставин правопорушення та встановлення особи, ОСОБА_1 затримано на термін до трьох діб, про що письмово проінформовано Департамент консульської служби Міністерства закордонних справ України (а.с. 8, 14).

16 березня 2019 року відносно ОСОБА_1 працівниками Чернівецького прикордонного загону складено протокол про адміністративне правопорушення за ст.204-1 ч.2 КУпАП, тобто за спробу незаконного перетину державного кордону з України до Румунії (а.с. 10).

Рішенням заступника начальника Чернівецького прикордонного загону від 15 березня 2019р., на підставі ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" вирішено примусово повернути відповідача за межі території України в країну походження - Народної Республіки Бангладеш, з наданням строку для його виконання до 17 березня 2019 року (а.с.15).

Однак, ОСОБА_1 не мав змоги виконати вказане рішення, оскільки як вбачається із матеріалів справи, а також пояснень відповідача, у нього відсутні документи на право перетину державного кордону та кошти для придбання квитка.

Вказані обставини слугували підставою для звернення позивача з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача відсутній паспортний документ чи інший документ, що надає йому право на перебування на території України на законних підставах, а також на виїзд з території України та на підставі якого можливо встановити його особу, а відтак наявні підстави для затримання з метою ідентифікації особи - громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, з поміщенням його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на термін шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Правовий та процесуальний режим вирішення питання щодо можливості затримання відповідної особи, яка нелегально перебуває на території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, врегульований положеннями ст. 30 Закону № 3773, Інструкцією, Типовим Положенням "Про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1110 (у редакції постанови КМ України від 8 лютого 2012 року № 70) (далі - Типове Положення) та ст.289 КАС України.

Відповідно до ч. 4 ст. 30 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Типовим Положенням визначено, що пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства:

- стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України;

- стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.

Згідно з п. 2 розділу IIІ Інструкції порядок дій посадових осіб органів ДМС, органів охорони державного кордону та органів СБУ під час ініціювання рішень щодо примусового видворення іноземців за межі України, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, або за наявності ризику його втечі, а так само у разі відсутності в іноземця, що вчинив порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, органи ДМС, орган охорони державного кордону або орган СБУ подають до адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням ПТПІ позовну заяву відповідно до частини першої статті 289 КАС України.

Положеннями ч. 1 ст. 289 КАС України передбачено, що у разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі, адміністративний суд за клопотанням органу (підрозділу), який подав такий позов, може прийняти рішення про затримання іноземця або особу без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Аналіз наведених положень норм матеріального та процесуального законодавства дає підстави для висновку щодо наявності у позивача усіх правових підстав, в тому числі для затримання іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні з метою ідентифікації з поміщенням в пункті тимчасового перебування, а також як особу, яка не має законних підстав для перебування на території України, не має документа, що дає право на виїзд з України.

Даючи правову оцінку доводам апелянта щодо необґрунтованості винесення оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Так, в суді першої інстанції відповідач визнав ту обставину, що перебуває на території держави Україна незаконно. У зв'язку зі складною політичною обстановкою у державі Бангладеш, близько 1,5 місяці тому прибув разом із іншими громадянами незаконно з території Російської Федерації в Україну. Увесь час він перебував у м.Києві, де він проживав у хостелі та очікував, коли знайомі посприяють у переміщенні до Західної Європи.

12.03.2019 вдень у хостел прибули невідомі особи, які його та інших іноземних громадян на мікроавтобусі відвезли із м. Київ у невідомому напрямку. 13.03.2019 вночі вони приїхали до лісу, де невідомі вказали вийти з машини та йти в ліс в напрямку державного кордону України із Румунією. По прибуттю до державного кордону, він та ще семеро іноземних громадян не дочекавшись провідника самостійно пішли у напрямку Румунії та незаконно перетнули державний кордон із України в Румунію. Проте вони були затримані представниками прикордонної поліції Румунії.

Тобто, ОСОБА_1, усвідомлюючи протиправний характер діяння, обрав незаконний спосіб досягнення своєї мети щодо потрапляння до країн Західної Європи, а державу Україна використовував виключно, як транзитну країну, внаслідок чого своїми діями грубо та свідомо порушив законодавство України.

Крім того, апелянт не заперечує той факт, що він не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки з відповідними заявами до працівників ДМС України не звертався.

Також апелянт не підпадає під захист ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або ст.31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Доказів протилежного суду не надано.

Таким чином, судом першої інстанції достеменно встановлено, що відповідач нелегально перетнув державний кордон України поза межами пункту пропуску, відповідні органи влади не повідомив, перебував на нелегальному становищі, що свідчить про те, що відповідач мав намір ухилитися від добровільного повернення. В даному випадку, колегія суддів зазначає, що відповідач за весь час незаконного перебування на території України, при дійсному бажанні легалізувати своє становище, зміг би це зробити, як він це зробив та додав зусиль здійснюючи нелегальний в'їзд в Україну.

Також з матеріалів справи вбачається, що відповідач, перебуваючи в Україні, постійного місця проживання, законного джерела існування, близьких родичів, власності, коштів на існування не має.

Відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Зазначений принцип стосовно законності перебування коли відбувається гарантування свободи пересування, вільного вибору місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, також закріплений в ст. 33 Конституції України, де також встановлена конституційна гарантія таким особам, які на законних підставах перебувають на території України.

З огляду на зміст зазначених положень конституційних норм вбачається, що відповідна особа є користувачем на рівні з іншими особами правами і свободами, за наявності, якщо така особа перебуває в Україні саме на законних підставах. Якщо відсутня ознака законності перебування, то це створює для особи певні обмеження та відповідні юридичні наслідки.

Судова колегія вважає, що затримання відповідача, не зважаючи на серйозність такого заходу, з огляду на встановлені фактичні обставини, є цілком виправданими та належними, оскільки в даному випадку застосування інших, менш суворих заходів, буде недостатніми для гарантування виконання такою особою певних обов'язків пов'язаних із залишенням території України. Затримання до закінчення проведення процедури видворення, в тому числі для ідентифікації особи, відповідає волі національному законодавству, воно є також необхідним за конкретних обставин.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов позивача в цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Натомість, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до того, що позивачем не надано можливості відповідачу реалізувати своє право та самостійно покинути територію України, тим самим добровільно виконати рішення від 15 березня 2019 року у встановлений строк.

Колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні позовної вимоги про примусове видворення з України громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1, а відтак доводи апеляційної скарги не узгоджуються зі змістом винесеного судового рішення.

Більше того, суд апеляційної інстанції враховує, що апелянтом не наведено належного обґрунтування саме стосовно помилковості висновку суду першої інстанції про наявність підстав для затримання з метою ідентифікації особи - громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, з поміщенням його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на термін шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що порушень норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення або неправильного застосування норм матеріального права, про що зазначено в апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

Разом з тим, згідно з ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до п.113 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Чахал проти Великобританії" (заява № 22414/93) будь-яке позбавлення волі відповідно до статті 5 п. 1 (f) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод буде виправданим доти, доки триває процедура депортації. Якщо така процедура не провадиться з належною ретельністю, затримання перестає бути допустимим.

Європейський Суд з прав людини у справі "Амюр проти Франції" (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі "Дугуз проти Греції" (рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в Законі.

Крім того, ЄСПЛ у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Оскільки доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 19 березня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 17 квітня 2019 року.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Граб Л.С. Гонтарук В. М.