Справа № 300/808/19
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про відмову у відкритті провадження
"16" квітня 2019 р. справа № 300/808/19
м. Івано-Франківськ
Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Чуприна О.В., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2, до ОСОБА_3 сільської ради обєднаної територіальної громади Долинського району Івано-Франківської області про визнання протиправним та скасування рішення сільської ради від 25.01.2019 за №772-27/2019 "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки гр. ОСОБА_3І.", -
ОСОБА_1 (надалі по тексту також позивач, ОСОБА_1М.), в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2 (надалі по тексту також представник позивача, ОСОБА_2М.), 11.04.2019 звернулася в суд з позовною заявою до ОСОБА_3 сільської ради обєднаної територіальної громади Долинського району Івано-Франківської області (надалі по тексту також відповідач, сільська рада) про визнання протиправним та скасування рішення сільської ради від 25.01.2019 за №772-27/2019 "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки гр. ОСОБА_3І.".
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем протиправно, в порушення частини 4 статті 116, пункту "г" частини 1 статті 121 Земельного кодексу України (надалі по тексту також ЗК України), передано безоплатно понад встановленої норми (більше 0,25 га) у приватну власність гр. ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,2500 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, яка розташована по вул. Набережна, 6, в с. Витвиця, Долинського району. Позивач вважає, що гр. ОСОБА_3 відповідачем уже передано безоплатно у приватну власність ту ж земельну ділянку, втім площею лише 0,18 га, яка, в свою чергу, межує із земельною ділянкою позивача. Інша частина земельної ділянки орієнтованою площею 0,09 га має цільове призначення для ведення селянського господарства. Вздовж земельної ділянки гр. ОСОБА_3 (площею 0,18 га) від земельної ділянки ОСОБА_1, розташована дорога загального користування шириною 3,39 м (проїзд до земельної ділянки позивача). Таким чином оскаржуваним рішенням, відповідач передав у власність гр. ОСОБА_3 дорогу загального користування (проїзд) та земельну ділянку сільськогосподарського призначення, орієнтованою площею 0,09 га, не змінивши при цьому цільове призначення, чим порушив вимоги статті 20 ЗК України. Також позивач відмітив, що незважаючи на пряму вимогу Земельного кодексу України (пункт "а" частини 3 статті 83) щодо заборони передачі у приватну власність проїзду, відповідачем прийнято рішення про надання у власність гр. ОСОБА_3 земельної ділянки по вул. Набережна, площею 0,2500 га, частина якої є землею загального користування (дорога, проїзд).
Окрім іншого, позивач зазначає, що сільською радою попередньо приймались рішення від 15.04.2011 №53-3/2011"Про внесення змін до рішення сесії сільської ради від 18.12.1997 "Про передачу земель у приватну власність", від 19.07.2011 №81-5/2011"Про розгляд заяв громадян", які були скасовані рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 11.05.2012. Даним рішенням суду, як вважає позивач, встановлено обставини, які не підлягають доказуванню, зокрема, те, що гр. ОСОБА_3 18.12.1997 передано у приватну власність (безоплатно) земельну ділянку площею 0,18 га. Також рішенням встановлено, що земельна ділянка, площею 0,0901 га призначена для ведення особистого селянського господарства.
Рішенням ОСОБА_3 сільської ради Долинського району від 12.05.2017 №136-6/2017 вирішено надати дозвіл ОСОБА_1 на розроблення детального плану території з метою зміни цільового призначення земельної ділянки з "для ведення особистого селянського господарства" на "для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд" в с. Витвиця урочище "Порошниці" загальною площею 0,2770 га. Детальний план території розроблений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 у 2017 році на замовлення ОСОБА_1, у якому під номером 3 Експлікації відображено заїзд до земельної ділянки позивача, ширина якого становить 3,38 м. Такий детальний план території земельної ділянки площею 0,2770 га затверджений рішенням ОСОБА_3 сільської ради Долинського району від 21.07.2017 за № 209-8/2017. Таким чином позивачу надано право користуватися своєю земельною ділянкою, і для такого користування та можливості доступу до неї, є влаштований проїзд шириною 3,38 м. Однак відповідач, приймаючи оскаржуване рішення від 25.01.2019 за №772-27/2019 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки гр. ОСОБА_3, фактично створив для позивача умови, за яких в подальшому остання позбавиться можливості доступу до свого майна.

З урахуванням вказаних обставин, ОСОБА_1 звернулася в суд за захистом свого порушеного права та просить визнати протиправним і скасувати рішення сільської ради від 25.01.2019 за №772-27/2019 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки гр. ОСОБА_3

Позивач, правовідносини, з приводу яких виник спір, вважає публічно-правовими та такими, що належать до юрисдикції адміністративного суду, відтак, для захисту своїх прав та інтересів ОСОБА_1, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2, звернулася із позовною заявою саме в Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Вказану позицію суддя вважає помилковою, а даний спір таким, що не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства з огляду на таке.

Відповідно до приписів пункту 4 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту також КАС України), суддя після одержання позовної заяви зясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно із пунктами 1 та 2 частини 1 статті 4 КАС України, адміністративна справа переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Статтею 19 КАС України регламентовано перелік справ, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів. Так, згідно із пунктом 1 частини 1 вказаної статті, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "субєкт владних повноважень" визначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший субєкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 вказаного Кодексу).

Так, участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак, сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справи адміністративної юрисдикції. Необхідно з'ясовувати у зв'язку з чим виник спір та на захист яких прав особа звернулася до суду.

Наведена правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду від 21.03.2018 по справі №809/1946/15.

Отож, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 19 чинного КАС України, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб'єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Під час визначення предметної юрисдикції справ слід в першу чергу виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень, дій чи бездіяльності є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Правовий статус сільських, селищних, міських рад визначено Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 за №280/97-ВР (надалі по тексту також Закон №316-21/2018).

Статтею 10 Закону №316-21/2018 визначено, що ради є органами місцевого самоврядування, які представляють інтереси відповідних територіальних громад та здійснюють повноваження, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Матеріальною та фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також обєкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права субєкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (частини 3 та 5 статті 16 Закону №316-21/2018).

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону №280/97-ВР передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання прийняття рішень щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Ставлячи питання про визнання протиправним та скасування рішення сільської ради від 25.01.2019 за №772-27/2019, яким надано гр. ОСОБА_3 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, площею 0,2500 га, ОСОБА_1 у позовній заяві обґрунтовує свої вимоги тим, що оскаржуваним рішенням порушені її інтереси, так як земельна ділянка, передана у власність гр. ОСОБА_3, перекриває проїзд до земельної ділянки позивача.

Тобто, відповідачем прийнято рішення без врахування обставини про належність позивачу права користування дорогою загального користування, яка з урахування положень пункту "а" частини 3 статті 83 Земельного кодексу України, не може передаватись у приватну власність.

Позивач, захищаючи своє право користування частиною земельної ділянки, яка слугувала проїздом до її земельної ділянки, фактично оскаржує право на оформлення у власність гр. ОСОБА_3 земельної ділянки, передану їй на підставі рішення органу місцевого самоврядування.

Таким чином, зі змісту позовної заяви слідує, що предметом спору у даній справі є захист гарантованого Земельним кодексом України права користування землями загального користування населених пунктів (проїзду), а доведення позивачем протиправності рішення відповідача - спором про визначення в судовому порядку обставини перебування землі у власності як однієї із умов застосування до таких відносин приписів пункту "в" частини 3 статті 116, частин 1, 2 статті 118 і статті 122 Земельного кодексу України.

Тобто, звернення позивача до суду із цим позовом пов'язане з необхідністю захисту її речового права у приватноправових відносинах, а не у сфері публічно-правових відносин.

Зважаючи на вказане вище фактично існує спір про право цивільне.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові ОСОБА_5 Верховного Суду від 13.06.2018 у справі №554/4857/16-а (провадження №11-510апп18).

Згідно з приписами частини 6 статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України справа підлягає передачі на розгляд ОСОБА_5 Верховного Суду у всіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції.

Так, в у вказаній постанові ОСОБА_5 Верховного Суду висловила таку правову позицію: "… Отже, у разі прийняття органом місцевого самоврядування рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право. "

"…Аналіз зазначених обставин справи дає підстави ОСОБА_5 Верховного Суду вважати, що спір у цій справі не пов'язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органу місцевого самоврядування, а стосується захисту його приватних інтересів.

Беручи до уваги наведене й ураховуючи суть спірних правовідносин, ОСОБА_5 Верховного Суду дійшла висновку, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому висновок суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі є обґрунтованим, оскільки правовідносини у цій справі мають вирішуватись в порядку цивільного судочинства, за правилами якого можливий одночасний розгляд вимог про визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування, а також захисту приватного інтересу позивача.

Аналогічну правову позицію висловлено в постановах ОСОБА_5 Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі №363/2449/14-а та від 18 квітня 2018 року у справі №369/13240/14-а".

У постанові ОСОБА_5 Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №707/1580/15-ц (провадження №14-70цс18) відзначено тека: "…Підсумовуючи викладене, можна зробити висновок, що земельні спори за участі фізичної особи можуть розглядатися як у порядку адміністративного, так і цивільного судочинства".

"… Оспорювання рішення органу місцевого самоврядування у даному випадку поглинається спором про речове, приватне право, яке належить особі до звернення до органу місцевого самоврядування. Таке право виникає і в результаті реалізації рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, але його захист відбувається у порядку цивільного судочинства (стаття 15 ЦПК України) у спосіб, характерний для приватноправових відносин.".

Також, ОСОБА_5 Верховного Суду у постанові від 8 травня 2018 року у справі №341/551/16-ц (провадження №14-109цс18) зробила наступний правовий висновок: " …саме суть правовідносин (зміст та характер спору) є вирішальною під час віднесення справи до цивільної чи адміністративної юрисдикції, а не суб'єктний склад та участь суб'єкта владних повноважень, який сам по собі не визначає спір як публічно-правовий і не відносить до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за його участю.

До того ж, публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи особистого немайнового права та інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб'єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.".

Частиною 5 статті 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (надалі по тексту також Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (надалі по тексту також Суд) від 20.07.2006 у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви №№29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" (рішення у справі "Занд проти Австрії", заява №7360/76). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, "встановленим законом", національний суд, який не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

За правилами частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України).

Суд звертає увагу, що ОСОБА_1, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2, не оскаржує рішення від 25.01.2019 з підстав недотримання відповідачем процедури, порядку чи способу його прийняття, визначеного земельним законодавством, недотримання якої може бути підставою для розгляду такого позову саме за правилами адміністративного судочинства.

Відтак, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення від 25.01.2019 за №772-27/2019 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки гр. ОСОБА_3, не є публічно-правовими, оскільки предметом такого спору є захист права користування і власності земельною ділянкою, тобто, має місце спір приватноправового характеру, що в свою чергу виключає можливість його розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі у випадку, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 170, 243, 248, 256, 295, 297, підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити ОСОБА_1, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2, у відкритті провадження в адміністративній справі за позовною заявою до ОСОБА_3 сільської ради обєднаної територіальної громади Долинського району Івано-Франківської області про визнання протиправним та скасування рішення сільської ради від 25.01.2019 за №772-27/2019 "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки гр. ОСОБА_3І.".

Розяснити ОСОБА_1, що даний спір відноситься до юрисдикції загального місцевого суду та повинен розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Копію цієї ухвали, разом з позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами, невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя /підпис/ ОСОБА_6