Справа № 420/6601/18
Суддя: Єфіменко К. С.
Дата ухвалення: 2019-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6601/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Єфіменка К.С., розглянувши у приміщенні суду в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №194-18 від 15.06.2018 року щодо відмови ОСОБА_1 ОСОБА_2 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязати Державну міграційну службу України визнати ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до суду звернувся ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №194-18 від 15.06.2018 року щодо відмови ОСОБА_1 ОСОБА_2 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязати Державну міграційну службу України визнати ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві зазначив, що не погоджується з прийняттям рішення Державної міграційної служби України №194-15 від 15.06.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, посилаючись на те, що відповідачем не було досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з якими Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» пов`язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту. Разом з тим, позивач наголосив, що він є громадянином ОСОБА_3, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Також не може повернутися до країни походження через переслідування, які він зазнав з боку анти-урядових угруповань та з причини ситуації численних порушень прав людини. Тому, позивач має обєктивні побоювання за своє життя та здороов`я. У зв'язку з викладеним, посилаючись на ст.1 Конвенції про статус біженця 1951р., Європейську Конвенцію з прав людини, ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивач просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача 25.01.2019 року за (вхід.№3000/19) надав до суду відзив щодо відмови позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі пославшись на те, що перевіркою Державної міграційної служби України підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Виїзд позивача з ОСОБА_3 відбувся 15.05.2014 року, офіційно, на підставі паспортного документу серії КН050864 та російської візи. З Москви позивач виїхав до кордону між РФ та Україною рейсовим автобусом сполученням Москва - Луганськ. В'їзд в Україну відбувся 18.05.2014 року, нелегально, поза пунктом пропуску. Наміри позивача були потрапити до країн ЄС (Німеччина). Відповідач також зазначив, що за результатами аналізу матеріалів клопотання позивача було встановлено, що позивач надає інформацію, яка містить суттєві розбіжності, що у свою чергу зменшує рівень довіри до клопотання в цілому. Разом з тим, відповідач наголосив, що за матеріалами особової справи, спостерігається, що звернення позивача обумовлене лише з потребою у легалізації на території України, про що позивач неодноразово стверджував під час співбесіди.

Ухвалою суду 26.12.2018 року було відкрито провадження по справі №420/6601/18 за правилами загального позовного провадження.

20.03.2019 року ухвалою суду зупинено провадження по адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №194-18 від 15.06.2018 року щодо відмови ОСОБА_1 ОСОБА_2 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязати Державну міграційну службу України визнати ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до моменту явки в судове засідання перекладача для здійснення перекладу позивачу.

В судовому засіданні 12.04.2019 року провадження по справі № 420/6601/18 було поновлено. Представник позивача подав клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження. Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог, а тому суд, на підставі положень ч.9 ст.205 КАС України, ухвалив рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження 17.04.2019 року за наявними в справі письмовими доказами та запереченнями.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, суд встановив наступні факти та обставини:

Позивач - ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин ОСОБА_3, уродженец ІНФОРМАЦІЯ_2, провінції Пенджаб, за національністю пакистанець, за віросповіданням мусульманин-суніт.

Позивач офіційно 15.05.2014 року виїхав з ОСОБА_3, на підставі паспортного документу серії КН050864 та російської візи, авіасполученням Лахор (ОСОБА_3) - Ташкент (Узбекистан) - Москва (РФ). З Москви позивач виїхав до кордону між РФ та Україною рейсовим автобусом сполученням Москва - Луганськ. В'їзд в Україну відбувся 18.05.2014 року, нелегально, поза пунктом пропуску. Серед причин виїзду з ОСОБА_3 було встановлено, що позивач мав наміри потрапити до країн ЄС (Німеччина).

29.05.2014 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ДМС в Одеській області. Через довготривалу неявку до управління без поважних причин, його розгляд заяви (ОС № НОМЕР_1) було призупинено на підставі наказу від 09.06.2015 роу №104. Цим самим позивачем порушено вимоги ч. 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме «особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

21.06.2016 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 повторно звернувся до Державної міграційної служби України із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Під час повторного звернення із відповідною заявою було встановлено, що він тривалий час (03.09.2014 року - 21.06.2016 року) перебував на території Україні нелегально, у порушення Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Рішенням Державної міграційної служби України №194-15 від 15.06.2018 року, на підставі висновку управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області громадянину ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо причин звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, він надав наступні відомості. З його слів, на території ОСОБА_3 він працював в компанії мобільного оператора «Мобілінк» та мав доступ до персональної інформації певних впливових в країні осіб. Позивач зазначив, що через вказаний факт представники терористичних угрупувань (пакистанські таліби, «Алькаїда» тощо) почали вимагати в нього персональні дані таких осіб та надавати можливість користування телекомунікаційними мережами компанії у власних інтересах. Позивач повідомив також про випадок власного викрадення невстановленими особами, під час якого до нього застосовувалось фізичне насильство, а також факти звернення до правоохоронних структур ОСОБА_3 у звязку з погрозами. Зі слів позивача у звязку із ситуацією, що склалася, він та члени родини прийняли рішення щодо його виїзду до іншої країни у пошуках кращої долі. Станом на теперішній час позивач не має бажання повертатись до країни громадянської належності через відсутність роботи та побоювання зазнати розправи з боку терористичних угрупувань.

Відповідно до зазначеного висновку від 15.05.2018 року міграційною службою за результатами розгляду матеріалів особової справи позивача було встановлено, що в країні громадянської належності залишились проживати його родичі, а саме: дружина з чотирма дітьми, матір та брат, які проживають в ІНФОРМАЦІЯ_2, інформація стосовно їхнього переслідування за матеріалами особової справи під час опитування не виявлена. Позивач стверджує, що причиною виїзду з ОСОБА_3 та звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні стала загроза життю з боку представників «злочинних угрупувань», які примушували його співпрацювати з ними та надавати інформацію про заможних громадян ОСОБА_3.

Під час розгляду матеріалів особових справ (НОМЕР_1; НОМЕР_2) були виявлені суттєві розбіжності, які вказують на неправдоподібність історії переслідування особи з боку невстановлених злочинних угрупувань та відсутність обґрунтованих побоювань зазнати серйозної шкоди у разі повернення до країни громадянської належності. Так, матеріали першого звернення особи за міжнародним захистом на території України (ОС № НОМЕР_1) та повторної заяви від 21.06.2016 року (ОС № НОМЕР_2) вказують на вигаданість історії переслідування та бажанням легалізації в Україні, використовуючи процедуру набуття міжнародного захисту, що вважається елементом зловживання процедурою. Зазначене прослідковується після аналізу наступних елементів:

З протоколу співбесіди від 03.09.2014 року (ОС № НОМЕР_1) вбачається, що позивач працював в компанії «Мобілінк» у період з 2006 по 2014 роки в якості фінансового менеджера. В березні 2014 року, його було затримано представниками «Аль-Каїда», які вимагали від нього співпрацювати з ними в області надання телефонних номерів заможних громадян. Через зазначений інцидент, він звернувся до органів поліції (довідку або заяву з органів поліції до територіального органу не надав), але не отримавши захисту, вирішив виїхати з країни, так як вважав що йому там загрожує небезпека. 15.05.2014 року позивач виїхав з ОСОБА_3 до Росії (м.Москва), де звідки виїхав в напрямку України по запрошенню друга Резвана, який йому порадив приїхати саме до України, так як в цій країні є робота та можна отримати документи для легального перебування.

Перше звернення позивача із заявою, про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відбулося 29.05.2014 року. Після звернення із заявою певний період часу особа не відвідувала територіальний орган мотивуючи це тим, що він перебував на окупованій території так званої ДНР, а саме в м.Єнакієве, де працював там на пекарні.

Під час проведення повторного розгляду заяви, позивачем була надана інша історія виїду з країни, а саме: позивач зазначив, що повторне звернення до територіального органу міграційної служби вмотивовано бажанням легального проживання на території України. Небажання повертатися на Батьківщину позивач пояснює побоюванням за власне життя з боку угрупувань «Пенджабський талібан» та «Техрік-є талібан», які вимагали від нього надавати інформацію щодо впливових громадян ОСОБА_3. Через відмову в надані зазначеної інформації позивача було викрадено та випущено під гарантії співпраці із вищевказаними злочинними угрупуваннями (анкета від 05.07.2016 року).

Відповідно до протоколу співбесіди від 06.07.2016 року, позивач зазначає, що виїзд з ОСОБА_3 17.07.2014 року до РФ (м.Москва) відбувся нібито через переслідування з боку злочинних угрупувань таких як: «Сепа Сахаба», «Лашкарі Джангві» та «Техрік-є Талібан». Переслідування почалися через його роботу в компанії «Мобілінк». 23.05.2014 року позивача було затримано невідомими особами, які під час утримання схиляли його, щоб він надавав інформацію стовно заможних громадян ОСОБА_3. Після 6 годин утримання в старому будинку біля місцевості «Хедмерла», він погодився на співпрацю. Після зазначеної події, на сімейній нараді він прийняв рішення покинути країну, так як в ОСОБА_3 важко знайти роботу, а продовжувати працювати в компанії «Мобілінк» небезпечно, через продовження надходження погроз від злочинних угрупувань. Позивач мав за мету потрапити або до України або до ОАЕ.

Під час додаткового протоколу співбесіди від 04.11.2016 року, позивач вказує, що в період з 2006 по 2013 роки він працював в компанії «Мобілінк» (офіційне звільнення відбулося в листопаді 2013 року) та займав посади фінансового менеджера та консультанта. В червні або липні (точної дати та місяць не памятає) 2013 року стали надходити телефоні погрози з боку злочинних угрупувань таких як: «ТТП» та «Алькаїди» з вимогою надавати їм інформації стосовно заможних осіб ОСОБА_3. Відмовивши їм у співпраці, позивача викрали та вивезли до лісу за містом де його тримали 36 годин. Звільнення з так званого «полону», відбулося після надання згоди на співпрацю. Після звільнення, позивач написав заяву до органів поліції з приводу надання йому захисту, але через відмову в надані допомоги вирішив виїхати з країни. Оформивши усі необхідні документи в Ісламабаді, він виїхав з країни.

На підставі вищевикладеного суд вважає, що позивач цілеспрямовано надає неправдиві відомості про свій виїзд з ОСОБА_3, тим самим вводить в оману міграційну службу з метою подальшою легалізації на території України. По-перше, позивач не надав до Міграційної служби жодного підтверджуючого документу щодо своєї роботи в компанії «Мобілінк», по друге, інформація, яку надав позивач про компанію «Мобілінк» суттєво відрізняється від офіційних джерел компанії Мобілінк. Так, зі слів позивача (протокол співбесіди від 06.07.2016 року) який зазначив, що генеральним директором компанії «Мобілінк» є ОСОБА_4, а головний офіс компанії «Мобілінк» знаходиться в м.Карачі.

Згідно інформації по країні походження:

Моbіlіnk являється торговым наименованием ОСОБА_3 Моbile Соmmunications Limited (PMCL), с оператором мобильной связи в ОСОБА_3 предоставляя ряд предоплатных и постоплатных передачи голоса и данных, телекоммуникационных услуг, как индивидуальных, так и корпоративних абонентов. Ее головной офис находится в Исламабаде, а нышешний президент и главный исполнительный директор ОСОБА_5. Сеть утверждает, что был первым GSM -На оператора мобильной связи в ОСОБА_6. [7] Президент и главный исполнительный:

2016: ОСОБА_7 [15] 2014: ОСОБА_5 2008: ОСОБА_8 2003: Zouhair ОСОБА_9.

Совет директоров: Список людей в совет директоров, к которым регулируется Моbіlіnk. [16]

имя Должность

Дэвид Dobbie член правлення

ОСОБА_10 член правлення

Винченцо Nesci Председатель и член Правления

ОСОБА_7 Ibrahim Член совета и генеральний директор

ОСОБА_11 Член Председатель и платьі

Нияз Брохи член правления

Аlех Шалаби член правления

Имад Shawky ОСОБА_12 член

Крім того, позивач постійно називає різні назви злочинних угрупувань, різні дати викрадення та місця утримання його.

Під час першого звернення із заявою від 25.05.2014 року (о/с НОМЕР_1) позивач зазначив, що це були «пакистанські таліби», або ще їх називають угрупуванням «Алькаїда».

З протоколу співбесіди від 06.07.2016 року вбачається, що позивачу загрожували злочинні угрупування «Сепа Сахаба», «Лашкарі Джангві» та «Теріке талібан ОСОБА_3» правильна назва «Техрік-е талібан ОСОБА_3». Під час додаткового протоколу співбесіди від 04.11.2016 року позивач зазначив, що йому загрожували терористичні угрупування під назвою «ТТП» та «Алькаїда». Також позивач плутається в датах, місяцях та роках затримання, так в протоколі співбесіди від 03.09.2014 року, зазначив, що його тільки було побито в березні 2014 року невідомими йому особами.

З протоколу співбесіди від 06.07.2016 року вбачається, що 23.05.2014 року позивача було затримано та вивезено до місцевості «Хедмерла», а в протоколі співбесіди від 04.11.2016 року зазначено, що терористи затримали позивача в літку в червні або липні 2013 року, а офіційно він звільнився з роботи в листопаді 2013 року.

Також позивач надає недостовірні відомості щодо свого виїзду з країни громадянської належності. В першому зверненні із заявою ним було зазначено, що виїзд з ОСОБА_3 відбувся 15.05.2014 року, приїзд в Україну відбувся 18.05.2014 року (анкета від 13.06.2014 року).

Під час анкетування від 05.07.2016 року позивач зазначив, що виїзд з ОСОБА_3 відбувся в липні 2014 року (точної дати не памятає), офіційно на підставі паспортного документу та російської візи авіасполученням Лахор- Москва. В Україну прибув 17-18 липня 2014 року.

В протоколі співбесіди від 06.07.2016 року позивач зазначив, що приїзд до РФ (м.Москва) відбувся 17.07.2014 року. Щодо копії національного паспорту позивача серії КН050864 було встановлено, що паспортний документ серії КН050864 був виданий в посольстві ОСОБА_3 у м.Києві 27.03.2013 року взамін втраченого паспортного документу серії АВ1208242). Паспортний документ серії КН050864 був продовжений до 24.11.2013 року в посольстві ОСОБА_3 у м. Києві. Також, там є реєстрація Управлінням ДМС в Херсонській області від 05.11.2013 року терміном дії до 05.08.2014 року.

Отже, на підставі вищевикладеного, суд вважає, що історія виїзду позивача через «переслідування» в 2013-2014 роках злочинними угрупованнями, які вимагали від нього співпрацювати в області надання інформації стосовно заможних громадян ОСОБА_3 є вигаданою, так як офіційно він перебував на території України з вересня 2013 року. Зазначене підтверджується документально копіями паспортних документів. Під час перебування на території України він звертався до посольства ОСОБА_3 у м.Києві з метою отримання нового паспортного документу через втрату попереднього. Також вбачається, що позивач звертався за реєстрацією до управління ДМС в Херсонській області. Зазначені факти вказують на те, що позивач свідомо надає спотворену інформацію про виїзд з ОСОБА_3.

Таким чином, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з ОСОБА_3 з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимоги п.1 ч.І статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до аналізу наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.І статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійного проживання заявника наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти.

Інформація щодо переслідування з боку представників злочинних угрупувань вбачається неправдоподібною та вигаданою.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI, біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують її особу, або такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Як встановлено у ході розгляду справи, ані позивач, ані його найближчі родичі не зазнавали будь-якої дискримінації, насильницького, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання. Найближчі родичі позивача, а саме: дружина з чотирма дітьми, матір та брат проживають в ІНФОРМАЦІЯ_2, інформація стосовно їхнього переслідування за матеріалами особової справи та під час опитування не виявлена.

Таким чином можна дійти висновку, що виїзд позивача з країни громадянської належності був обумовлений загальним станом у країні в цілому, економічними проблемами та бажанням потрапити до економічно-стабільної країни, отримати роботу з постійними доходами та покращити життя. До того ж позивач лише припускає, що у нього можуть виникнути проблеми, у разі повернення на Батьківщину, без надання будь-якої інформації особистого характеру, або з джерел Інтернету, що може будь-яким чином підтвердити зазначене. Враховуючи зловживання процедурою, територіальний підрозділ ДМС приходить до загального висновку, що головною метою звернення позивача було саме необхідність в легалізації на території України та в подальшому виїзді до країн ЄС, а не потреба в міжнародному захисті.

Крім того, вбачається, що позивач мав усі можливості скористатись альтернативою внутрішнього переміщення у разі обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань. З матеріалів справи вбачається, що позивач виїжджав до Ісламабаду з метою оформлення паспортного документу, оформлення візи, тощо та мав усі можливості у разі загрози життю залишитися проживати у столиці ОСОБА_3 Ісламабад. Разом з тим, усі члени родини позивача залишились проживати в ОСОБА_3 в області Сіалкот, і не зазнають жодних переслідувань, утисків, загроз життю, тощо. Також не відомо, чи перебував позивач в третій безпечній країні чи ні, так як до ДМС України не було надано оригінали паспортних документів. Щодо тверджень позивача, що він проживав після приїзду в РФ (м. Москва) на протязі трьох діб в 2014 році, зазначене не приймається до уваги, оскільки в цей період часу позивач згідно копії паспортного документу перебував в Україні та був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_3.

За таких обставин суд вважає, що позивач не надав жодних переконливих пояснень або підтверджень щодо побоювань повертатись в країну громадянського походження.

Водночас, суд враховує, що відповідно до положення ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", якою визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Зазначені в своїй сукупності обставини дають суду обґрунтовані підстави вважати історію позивача щодо причин неможливості повернення до країни постійного проживання неправдивою та надуманною з метою легалізації перебування на території Україні у пошуках кращих умов життя.

Перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

При цьому, відповідно до п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Разом із цим судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань».

Зазначена позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом повністю узгоджується з постановою Верховного Суду по справі К/9901/2164/17 (820/1502/17) від 14.03.2018 року, якою касаційну скаргу ДМС було задоволено, а рішення першої та апеляційної інстанції - скасовано. В зазначеній постанові суд касаційної інстанції приймає до уваги доводи про те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим. Тому, враховуючи те, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, колегія суддів приходить до висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ОСОБА_2 у повному обсязі.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, оцінюючи у сукупності надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №194-18 від 15.06.2018 року щодо відмови ОСОБА_1 ОСОБА_2 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязати Державну міграційну службу України визнати ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, задоволенню не підлягають відповідно до положень ч.1 ст.245 КАС України.

Судові витрати розподілити за правилами ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст.139,242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №194-18 від 15.06.2018 року щодо відмови ОСОБА_1 ОСОБА_2 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязати Державну міграційну службу України визнати ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в місячний строк з дня отримання повного тексту судового рішення, в порядку п.15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя Єфіменко К.С.

.