Справа № 520/1216/19
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2019-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

10.04.2019р. справа №520/1216/19 Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Старосєльцевої О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Кіт С.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Гупал Н.О.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Департаменту реєстрації Харківської міської ради, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання протиправним та скасування рішення

встановив:

Позивач, ОСОБА_3, в порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про визнання протиправним та скасування рішення відділу реєстрації місця проживання по м. Харкову Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 21.01.2019р. про відмову у реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1; стягнення з відповідача документально підтверджених судових витрат по справі за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту реєстрації Харківської міської ради.

В обґрунтування позову зазначив, що відповідачем протиправно відмовлено у реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1, оскільки нею були подані все необхідні документи для такої реєстрації.

Відповідач, Департаменту реєстрації Харківської міської ради, з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення зазначив, що при розгляді заяви ОСОБА_3 про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1, з наданих документів було встановлено, що зазначене житло перебуває у спільній частковій власності, документів, що свідчили б про домовленість співвласників про порядок володіння та користування спільним майном надано не було, у зв'язку з чим було відмовлено у реєстрації місця проживання.

Третя особа - ОСОБА_4 на адресу суду надав пояснення по суті справи в яких зазначив, що з 2007 року після фактичного поділу домоволодіння на два об'єкта цивільних прав, право спільної часткової власності між ним та ОСОБА_5 припинилось, а тому він не погоджував з останній укладання договору оренди.

Третя особа - ОСОБА_5 на адресу суду надала пояснення по суті справи в яких зазначила, що у порядку спадкування після смерті батьків, володіла часткою майна без реального виділу у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1, натомість після оформлення реальної частки і отримання свідоцтва про право власності за місцезнаходженням будинку була оформлена окрема юридична адреса: АДРЕСА_2.

Суд, вивчивши доводи позову та заперечень проти позову, повно виконавши процесуальний обов'язок зі збору доказів, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши добуті по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів.

За матеріалами справи судом встановлено, що 21.01.2019 року позивач звернулась до відділу реєстрації місця проживання по місту Харкову Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради з заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9).

Разом з заявою були надані наступні документи: договір купівлі-продажу від 20.10.1999 року (копія), договір оренди житлового приміщення б/н від 21.01.2019 (копія), згода на обробку персональних даних (оригінал), квитанція про сплату адміністративного збору (оригінал), паспорт громадянина України (оригінал), реєстраційне посвідчення договору купівлі-продажу від 20.10.1999 року (копія) (а.с.8).

За результатами розгляду заяви від 21.01.2019 про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, головним спеціалістом відділу реєстрації місця проживання по місту Харкову Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради Катрич О.П. у реєстрації місця проживання було відмовлено відповідно до абз.2 п. 11 Правил реєстрації місця проживання, у зв'язку з тим, що особа не подала необхідних документів та інформації.

Позивач не погодився з такими діями відповідача та звернулась до суду з даним позовом для захисту своїх прав та інтересів.

До відносин, які склались на підставі установлених судом обставин, підлягають застосуванню наступні норми права.

Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 № 1382-IV, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг», Правила реєстрації місця проживання, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207.

Так, згідно із ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі Закон №1382-IV) реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» орган реєстрації здійснює формування та ведення Реєстру територіальних громад; реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці; передачу інформації та/або внесення у встановленому законом порядку відомостей про реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування до Єдиного державного демографічного реєстру.

Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг» з 04 квітня 2016 року повноваження з питань реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання делеговані органам місцевого самоврядування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 затверджено Правила реєстрації місця проживання.

Статтею 6 Закону №1382-IV та пунктом 18 Правил передбачено, що для реєстрації місця проживання особа або її представник подає, зокрема: 1) заяву про реєстрацію місця проживання особи за формами, наведеними у додатках 6, 7 або 8 до Правил; 2) документ, до якого вносяться відомості про місце проживання; 3) квитанцію про сплату адміністративного збору (у разі реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з попереднього місця проживання адміністративний збір стягується лише за одну послугу); 4) документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім'ї.

Відповідно до ст.9 Закону №1382-IV, орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію; у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними; для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку. Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач для реєстрації місця проживання надала відповідачу, зокрема документ, що підтверджує її право на проживання в житлі, а саме договір оренди житлового приміщення від 21.01.2019 року (а.с.12-13).

Відповідно до вказаного договору ОСОБА_4 (Орендодавець) передав ОСОБА_3 (Орендарю) у строкове платне користування частину житлового будинку, а саме кімнату загальною площею 10.8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Згідно з договору купівлі - продажу від 20.10.1999 року, який також було надано позивачем для реєстрації місця проживання, ОСОБА_4 є власником 58/100ч. житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.10).

Отже, з поданих для реєстрації місця проживання документів вбачається, що позивач просила зареєструвати її місце проживання в житлі, яке належить на праві спільної часткової власності в тому числі ОСОБА_4 оскільки останній є власником 58/100ч. житлового будинку за адресною АДРЕСА_1

Суд звертає увагу, що ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Поняття, види та здійснення права спільної власності врегульовано Цивільним Кодексом України (далі - ЦК України).

Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Згідно зі ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Право спільної часткової власності, відповідно до ст.358 ЦК України, здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Стосовно доводів позивача про те, що укладення договору оренди житла не порушує чиїх -небудь прав та інтересів, оскільки фактично єдиним власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_4, тому що ОСОБА_5, виділила свою частину домоволодіння в окреме та отримала іншу адресу, суд зазначає наступне.

По-перше, з документів які були подані позивачем для реєстрації її місця проживання, не можливо було встановити що ОСОБА_4 є єдиним власником житлового будинку АДРЕСА_1, а навпаки відповідно до договору купівлі - продажу від 20.10.1999 р. ОСОБА_4 є власником 58/100ч. житлового будинку за вказаною адресою.

По-друге, суд зазначає, що порядок виділу частки майна, що є в спільній частковій власності, визначено законом.

Так, відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Суд зазначає, що позивачем до органу реєстрації, разом з заявою про реєстрацію місця проживання, не надано договору про виділ у натурі частки нерухомого спільного майна та припинення спільної власності на нерухоме майно, що свідчив би про право ОСОБА_4 одноособово володіти, користуватися та розпоряджатися виділеною йому частиною житлового будинку.

Таким чином, право володіння та користування майном (в тому числі надання житла в оренду), що є об'єктом спільної часткової власності, здійснюється за згодою всіх співвласників такого майна.

До заяви позивача про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1, додано договір оренди житлового приміщення б/н від 21.01.2019, який укладено зі сторони Орендодавця лише одним зі співвласників житла - ОСОБА_4, що свідчить про порушення передбаченого законодавством режиму здійснення права спільної часткової власності. Також до органу реєстрації не надано документів, що свідчили б про домовленість співвласників про порядок володіння та користування спільним майном.

Всі інші документи, з яких вбачається присвоєння поштової адреси частині домоволодіння по АДРЕСА_1 та реєстрація права власності на нього за ОСОБА_5, а саме: витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно, державний акт про право власності на землю були надані позивачем та третьою особою разом з поясненнями саме до суду під час розгляду справи, а не до заяви про реєстрацію місця проживання при зверненні до відділу реєстрації місця проживання по місту Харкову Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради.

Суд зазначає, що перевіряє рішення суб'єкта владних повноважень на відповідність вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, на момент прийняття спірного рішення.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що рішення посадової особи Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 21.01.2019 про відмову в реєстрації місця проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, яке було прийнято за результатом розгляду заяви позивача від 21.01.2019р. на підставі поданих документів є обґрунтованим, таким, що прийнято на підставі, у межах повноважень та у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний суб'єкт забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Факт порушення прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах не знайшов підтвердження проведеним судовим розглядом, що є визначеною процесуальним законом обставиною для відмови у позові.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст. 139, 143 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 72-77, 211, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Адміністративний позов - залишити без задоволення.

Роз'яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, тобто протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення, а набирає законної сили відповідно ст. 255 КАС України після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду.

Роз'яснити, що скарга може бути подана у порядку ч.1 ст.297 КАС України безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду або у порядку п.15.5 Розділу VII КАС України до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Рішення виготовлено у повному обсязі у порядку ч.3 ст.243 КАС України 16.04.2019р.

Суддя О.В. Старосєльцева