Справа № 460/188/19
Суддя: Дорошенко Н.О.
Дата ухвалення: 2019-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

02 квітня 2019 року м. Рівне №460/188/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дорошенко Н.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
доУправління Держпраці у Рівненській області
про визнання протиправною та скасування постанови, -
В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1, позивач) звернулась до адміністративного суду з позовом до Управління Держпраці у Рівненській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №РВ633/951/000012/ІП-ФС від 10.01.2019 про накладення на ФОП ОСОБА_1 штрафу в розмірі 3723,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що оскаржену постанову обґрунтовано тим, що за результатами інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 дотримання законодавства про працю встановлено: при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від фізичної особи-підприємця, не проведено в день звільнення; при виплаті в день звільнення всіх належних коштів звільненій 31.10.2018 ОСОБА_2 не виплачено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який проведений з нею 06.11.2018 платіжним дорученням №12 від 06.11.2018; трудова книжка ОСОБА_2, яка працювала у позивача за трудовим договором, знаходиться безпосередньо у ФОП ОСОБА_1, а не у самого працівника. Фінансову санкцію накладено на підставі абз. 8 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Позивач зазначила, що ОСОБА_2 була звільнена наказом №31/10/2018-1 від 31.10.2018 за п. 4 ст. 40 КЗпП з 31.10.2018. У звязку з тим, що звільнена ОСОБА_2 з 29 по 31 жовтня 2018 року була відсутня на робочому місці, тому виплата всіх сум, що належать працівнику при його звільненні, належала до нарахування не пізніше наступного дня після предявлення вимоги про розрахунок. За відсутності такої вимоги належні ОСОБА_2В суми було виплачено 06.11.2018 на картковий рахунок.

Також позивач повідомила, що трудова книжка ОСОБА_2 зберігалася в її особистих речах в тумбочці в робочому кабінеті, в якому вона працювала. 31.10.2018 їй надіслано лист, у якому проінформовано про можливість отримання трудової книжки за адресою підприємства.

ОСОБА_3 того, позивач вказала, що оскаржену постанову винесено без належного повідомлення позивача про її розгляд. Лист з рішенням щодо розгляду справи про накладення штрафу від 27.12.2018 отримано ОСОБА_1 лише 18.01.2019.

З огляду на наведене, оскаржену постанову позивач вважає протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Ухвалою від 01.02.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, визначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідач позову не визнав, подавши відзив на позовну заяву (а.с.53-55). Вказав, що відповідно до наказу Управління Держпраці у Рівненській області №1547 від 17.12.2018 та направлення №1329-Н/09-27 від 17.12.2018 проведено інспекційне відвідування з питань додержання законодавства про працю у ФОП ОСОБА_1 та встановлено порушення: ч. 1 ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від фізичної особи-підприємця, не проводиться в день звільнення; ч. 1 ст. 117 КЗпП України, при невиплаті в день звільнення всіх належних коштів звільненій 31.10.2018 ОСОБА_2 не виплачено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який проведений з нею 06.11.2018, платіжним дорученням №12 від 06.11.2018; вимог пункту 2.21-1 глави 2 Інструкції №58, трудова книжка ОСОБА_2, яка працювала у ФОП ОСОБА_1 за трудовим договором, знаходиться безпосередньо у ФОП ОСОБА_1, а не у самого працівника, чим порушено вимоги пункту 2.21-1 глави 2 Інструкції №58. Відповідач зазначив, що наказом №31/10/2018-1 від 31.10.2018 "Про звільнення ОСОБА_2В." ОСОБА_2, конструктора одягу, звільнено з роботи з 31.10.2018 у звязку з прогулом без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України. В присутності 4-х осіб ОСОБА_2 відмовилась від ознайомлення та підпису наказу про звільнення.

В спростування доводів позивача щодо неналежного повідомлення його про розгляд справи, відповідач повідомив, що рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу №РВ633/951/АВ/П/ПТ/ІП від 27.12.2018, яким призначено розгляд матеріалів інспекційного відвідування 10.01.2019 об 11:30, направлено позивачеві 27.12.2018, що підтверджується фіскальним чеком РД ПАТ "Укрпошта" з ідентифікатором 018 від 29.12.2018, тобто з дотриманням строків, встановлених п. 6 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету ОСОБА_4 України від 17.07.2013 №509. Відповідно до п. 7 Порядку №509 справу розглянуто без участі представника субєкта господарювання, від якого не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення розгляду справи.

Враховуючи зазначене, відповідач вважає, що діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України, а тому просив відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомлення (викликом) сторін не подавали.

Дослідивши подані сторонами заяви по суті спору, з'ясувавши усі обставини справи, перевіривши їх дослідженими доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити, з урахуванням такого.

Матеріалами справи підтверджується, що ФОП ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 зареєстрована у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 12.10.2015. Основний вид діяльності за КВЕД: 47.71 Роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах (а.с.9-10).

Суд встановив, що відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці від 1947 року № 81 "Про інспекцію праці у промисловості й торгівлі", ратифікованої Законом України 08.09.2004 № 1956-IV, Конвенції Міжнародної організації праці від 1969 року № 129 "Про інспекцію праці в сільському господарстві", ратифікованої Законом України 08.09.2004 №1986-IV, Закону України "Про основні засади здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", підпункту 3 пункту 5 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету ОСОБА_4 України від 26.04.2017 №295, Порядку повідомної реєстрації інспекційних відвідувань та рішень інспектора праці про відвідування роботодавця, затвердженого наказом Держпраці від 22.06.2017 № 76, Положення про Управління Держпраці у Рівненській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань праці від 03.08.2018 № 4, наказу Міністерства соціальної політики України від 18.08.2017 №1338, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.12.2012 за №1500/31368, начальником Управління Держпраці у Рівненській області ОСОБА_5 17.12.2018 видано наказ №1547 "Про інспекційне відвідування з питань додержання законодавства про працю у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - наказ №1547 від 17.12.2018) (а.с.56).

17.12.2018 Управлінням Держпраці у Рівненській області видано направлення №1329-Н/09-27 на проведення інспекційного відвідування з питань додержання вимог законодавства про працю у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, 33023, Рівненська область, м. Рівне, вул ОСОБА_6АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1 (а.с.57), в якому зазначено, що під час інспекційного відвідування підлягають розгляду розділи 3, 4, 5, 6, 11 Акту, форма якого затверджена наказом Міністерства соціальної політики України від 18.08.2017 №1338 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.12.2017 №1500/31368). Інспекційне відвідування буде проведено: з 18.12.2018 по 19.12.2018 включно. Підстава для здійснення інспекційного відвідування наказ Управління від 17.12.2018 №1547.

Судом встановлено, що інспектором праці ОСОБА_3, службове посвідчення №951, відповідно до статті 259 Кодексу законів про працю України, частини третьої статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", пунктів 19, 31 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету ОСОБА_4 України від 26 квітня 2017 року № 295, у присутності Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 проведено інспекційне відвідування у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, результати якого оформлені актом інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю, від 19.12.2018 №РВ633/951/АВ (далі - акт інспекційного відвідування) (а.с.19-22).

За результатом проведеного заходу встановлено:

в порушення вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від фізичної особи-підприємця, не проводиться в день звільнення. Наказом №31/10/2018-1 від 31.10.2018 "Про звільнення ОСОБА_2В." ОСОБА_2, конструктора одягу, звільнено з роботи з 31.10.2018 у звязку з прогулом без поважних причин за п. 4 ст.40 КЗпП України. Однак, кошти, необхідні при звільненні, працівнику ОСОБА_2 перераховані на картковий рахунок лише платіжним дорученням №12 від 06.11.2018, а саме: компенсацію за невикористані 8 днів відпустки та лікарняні на суму 1274,64 грн;

в порушення вимог ч. 1 т. 117 КЗпП України, при невиплаті в день звільнення всіх належних коштів звільненій 31.10.2018 ОСОБА_2, не виплачено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який проведений з нею 06.11.2018, платіжним дорученням №12 від 06.11.2018;

в порушенням вимог Пункту 2.21-1 глави 2 Інструкції №58, трудова книжка працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб-субєктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму та фізичних осіб, які використовують найману працю, повязану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігається безпосередньо у працівників. Трудова книжка ОСОБА_2, яка працювала у ФОП ОСОБА_1 за трудовим договором, знаходиться безпосередньо у ФОП ОСОБА_1, а не у самого працівника.

В розділі ІІ акту інспекційного відвідування, зокрема, зазначено:

"Заявою від 17.10.2018 ОСОБА_2 звернулась до ФОП ОСОБА_1 з проханням надати додаткову відпустку з 27.10.2018 по 31.12.2018 на підставі ст. 215-229 КЗпП України. Заяву ОСОБА_2 про надання відпустки ФОП ОСОБА_1 отримала 30.10.2018. Відповідно до пояснення ФОП ОСОБА_1 будь-яких підтверджуючих документів (виклику) щодо навчання не було надано гр. ОСОБА_2

Заявою від 24.10.2018 ОСОБА_2 просить звільнити її з роботи з угодою сторін з 29.10.2018, надіслати трудову книжку поштою та розрахункові кошти. Відповідно до квитанції Нової пошти ФОП ОСОБА_1 отримала 30.10.2018 заяву на звільнення гр. ОСОБА_2 та 2 її листки непрацездатності.

Доповідною запискою працівників від 31.10.2018 було повідомлено про те, що ОСОБА_2, конструктор одягу, 29.10-31.10 не зявилась на роботу. ФОП ОСОБА_1 складено Акт №2 від 31.10.2018 про відсутність на робочому місці працівника, а саме, про те, що з 29.10 по 31.10 ОСОБА_2 була відсутня на робочому місці без попередження та повідомлення поважності причин відсутності.

З метою визначення причин відсутності працівника на робочому місці було здійснено виїзд до місця проживання ОСОБА_2, однак вона відмовилась від надання пояснень (про що складено акти, додаються).

Наказом №31/10/2018-1 від 31.10.2018 "Про звільнення ОСОБА_2В." ОСОБА_2, конструктора одягу, звільнено з роботи з 31.10.2018, у звязку з прогулом без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України. В присутності 4-х осіб ОСОБА_2 відмовилась від ознайомлення та підпису наказу про звільнення.

Наказ про звільнення ОСОБА_2 було направлено їй рекомендованим листом, одночасно з листом про необхідність ОСОБА_2 отримати трудову книжку.

ОСОБА_2 нарахована компенсація за невикористані 8 днів відпустки за період з 06.07.2018 по 31.10.2018 у сумі 435,36 грн, а платіжним дорученням №12 від 06.11.2018 ОСОБА_2 перераховано на її картковий рахунок компенсацію за невикористані дні відпустки та лікарняні в сумі 1274,64 грн, та платіжним дорученням №1 від 07.12.2018 лікарняні в сумі 2178,85 грн".

07.03.2018 уповноваженою особою відповідача за наслідком проведення інспекційного відвідування винесено припис №РВ63/951/АВ/П, яким ФОП ОСОБА_1 зобовязано усунути виявлені порушення у акті інспекційного відвідування від 19.12.2018 №РВ633/951/АВ (а.с.58).

21.12.2018 позивач подала відповідачу заперечення щодо проведеного інспекційного відвідування та складеного за його результатами акта (а.с.27-28).

26.12.2018 Управління Держпраці у Рівненській області надало ФОП ОСОБА_1 відповідь на заперечення до акту інспекційного відвідування №04-16/6907, доводи суб'єкта господарювання були відхилені (а.с.29-30).

Суд встановив, що першим заступником начальника Управління Держпраці у Рівненській області ОСОБА_7, на підставі статті 259 КЗпП України, статті 53 Закону України "Про зайнятість населення", частини третьої статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", пункту 8 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету ОСОБА_4 України від 17.07.2013 № 509, абзацу 2 частини другої статті 265 КЗпП України, за результатами розгляду справи про накладення штрафу прийнято постанову №РВ633/951/000012/ІП-ФС від 10.01.2019 про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами, якою на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 3723,00 грн на підставі акта інспекційного відвідування від 19.12.2018 №РВ633/951/АВ щодо порушень ФОП ОСОБА_1 законодавства про працю.

Не погоджуючись із постановою про накладення штрафу №РВ633/951/000012/ІП-ФС від 10.01.2019, ФОП ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою.

Вирішуючи публічно-правовий спір по суті, суд враховує таке.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету ОСОБА_4 України від 11.02.2015 № 96 (далі Положення № 96), Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом ОСОБА_4 України через ОСОБА_4 соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Пунктом 7 Положення № 96 встановлено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.

Згідно з підпунктом 9 пункту 4 Положення № 96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний контроль за дотриманням вимог законодавства про працю, зайнятість населення в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи; використання праці іноземців та осіб без громадянства; наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця; дотримання прав і гарантій стосовно працевлаштування громадян, які мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню; провадження діяльності з надання послуг з посередництва та працевлаштування.

Держпраці для виконання покладених на неї завдань має право безперешкодно проводити відповідно до вимог закону без попереднього повідомлення в будь-яку робочу годину доби перевірки виробничих, службових, адміністративних приміщень та об'єктів виробництва фізичних та юридичних осіб, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, експлуатують машини, механізми, устаткування підвищеної небезпеки, та у разі виявлення фіксувати факти порушення законодавства, здійснення нагляду та контролю за додержанням якого віднесено до повноважень Держпраці (підпункт 5 пункт 6 Положення № 96).

За приписами статті 259 КЗпП України Державна служба України з питань праці реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю у порядку, визначеному Кабінетом ОСОБА_4 України та здійснює державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю.

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю встановлено Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим постановою Кабінету ОСОБА_4 України від 26.04.2017 № 295 (далі Порядок № 295).

Згідно з пунктом 2 Порядку № 295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, зокрема, Держпраці та її територіальних органів.

Згідно із пунктом 19 Порядку № 295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством (частина перша статті 265 КЗпП України).

Суд враховує, що згідно з частинами 1, 2 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Таким чином, в разі перебування працівника на роботі у день звільнення, виплата таких коштів повинна бути проведена безпосередньо у день звільнення, а у разі його відсутності на роботі у день звільнення роботодавець зобов'язаний здійснити виплату належних працівнику коштів не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Судом встановлено, що відповідно до Акту №2 про відсутність на робочому місці працівника від 31.10.2018 конструктор одягу ОСОБА_2 з 29.10.2018 по 31.10.2018 була відсутня на робочому місці без попередження та повідомлення поважності причин відсутності. ОСОБА_2 попередньо будь-яких заяв про відгул не надавала. З метою визначення причин відсутності працівника на робочому місці було здійснено виїзд до місця проживання ОСОБА_2 у АДРЕСА_2, проте остання відмовилась від надання пояснень. Даний акт складений 31.10.2018 та підписаний ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_1, які своїми підписами підтвердили викладені у акті факти. Акт також містить запис щодо відмови ОСОБА_2 від його підпису (а.с.11).

Факт відсутності ОСОБА_2 на робочому місці в період з 29.10.2018 по 31.10.2018 підтверджується також табелем обліку використання робочого часу (а.с.12-16).

Згідно з наказом №31/10/2018-1 від 31.10.2018 "Про звільнення ОСОБА_2В.", ОСОБА_2, конструктора одягу звільнено з роботи з 31 жовтня 2018 року у звязку з прогулом без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП, наказано провести з ОСОБА_2 повний розрахунок відповідно до чинного законодавства (а.с.17).

При цьому суд враховує, що матеріали адміністративної справи не містять доказів оспорювання ОСОБА_2 підстав та порядку її звільнення.

Відтак, матеріалами справи підтверджено і сторони не заперечують, що в день звільнення ОСОБА_2 остання на робочому місці була відсутня.

За наведених обставин, суд вважає, що відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України ФОП ОСОБА_1 зобовязана була виплатити всі належні ОСОБА_2 при звільненні суми не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Листом від 31.10.2018 ФОП ОСОБА_1 повідомила ОСОБА_2, що у звязку зі звільненням її 31.10.2018 згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП повідомлено про необхідність прибути для отримання трудової книжки (а.с.69).

При цьому, сторонами не повідомлено, а судом не встановлено того факту, що ОСОБА_2 після її звільнення з роботи заявляла ФОП ОСОБА_1 вимогу про проведення з нею розрахунку належних сум при звільненні.

Судом також встановлено, що платіжними дорученнями №12 від 06.11.2018 ФОП ОСОБА_1 перераховано на картковий рахунок ОСОБА_2 компенсацію за невикористані дні відпустки та лікарняні в сумі 1274,64 грн, та платіжним дорученням №1 від 07.12.2018 лікарняні в сумі 2178,85 грн.

За наведених обставин суд вважає, що виплата всіх сум, що належали ОСОБА_2 при звільненні, проведена ФОП ОСОБА_1 у строки, визначені ч. 1 ст. 116 КЗпП.

Суд оцінює критично та не приймає доводи відповідача, що ФОП ОСОБА_1 було відомо картковий рахунок Приватбанку ОСОБА_2 для проведення повного розрахунку при звільненні, а тому виплата всіх сум, що належали ОСОБА_2 при звільненні повинна була бути проведена в день звільнення.

Суд зауважує, що частина 1 статті 116 КЗпП в разі відсутності працівника на роботі в день звільнення не ставить в залежність обов'язок роботодавця здійснити виплату належних коштів від того, чи така виплата здійснюється в готівковому чи безготівковому порядку, а встановлює обовязок виплати належних працівнику коштів при звільненні в разі пред'явлення таким працівником відповідної вимоги.

Відтак, при нарахуванні та виплаті ОСОБА_2 всіх сум, що належали їй до виплати при звільненні, ФОП ОСОБА_1 не допущено порушень статті 116 КЗпП.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Оскільки судом не встановлено порушення ФОП ОСОБА_1 ч. 1 ст. 116 КЗпП в частині невиплати ОСОБА_2 в день звільнення всіх належних їй коштів при звільненні, відтак встановлене відповідачем порушення ч. 1 ст. 117 КЗпП, які є похідним від порушення ч. 1 ст. 116 КЗпП, суд вважає необґрунтованим та безпідставним, таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Щодо доводів відповідача про порушення позивачем пункту 2.21-1 глави 2 Інструкції №58, суд зазначає таке.

Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за №110, затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі Інструкція №58), відповідно до п. 2.21-1 якої визначено, що трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників.

Позивач в запереченні щодо проведеного інспекційного відвідування та складеного за його результатами акта повідомив відповідача, що трудова книжка ОСОБА_2 зберігалася в її особистих речах в тумбочці в робочому кабінеті, в якому вона працювала.

Разом з тим, відповідач, приймаючи оскаржену постанову, належної оцінки вказаним доводам позивача не надав.

Відповідно до пункту 7.1 Інструкції №58 на підприємстві ведеться така документація щодо обліку бланків трудових книжок і заповнених трудових книжок: а) книга обліку бланків трудових книжок і вкладишів до них, затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 року №277 б) книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 року №277.

До книги обліку бланків трудових книжок і вкладишів до них вносяться усі операції, пов'язані з одержанням і витрачанням бланків трудових книжок і вкладишів до них із зазначенням серії та номера кожного бланку. Книга ведеться бухгалтерією підприємства. Книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ведеться відділом кадрів або іншим підрозділом підприємства, який здійснює оформлення прийняття і звільнення працівників. У цій книзі реєструються всі трудові книжки, що прийняті від працівників при влаштуванні на роботу, а також трудові книжки і вкладиші до них із записом серії і номера, що видані працівникам знову. У разі одержання трудової книжки у зв'язку із звільненням працівник розписується у особистій картці і у книзі обліку. Книга обліку бланків трудових книжок і вкладишів до них і книга обліку руху трудових книжок мають бути пронумеровані, прошнуровані та скріплені підписом керівника підприємства і печаткою.

При цьому, в ході проведення інспекційного відвідування відповідачем не встановлено, чи були наявні у ФОП ОСОБА_1 книга обліку бланків трудових книжок і вкладишів до них та книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, як і не встановлено, чи одержувала ФОП ОСОБА_1 трудову книжку від ОСОБА_2 при прийнятті на роботу.

Зазначені обставини дають підстави для висновку, що трудова книжка ОСОБА_2 на день її звільнення з роботи зберігалась нею особисто на робочому місці за власним бажанням. Доказів протилежного відповідачем не надано, а судом не встановлено.

Відтак, встановлені відповідачем в ході інспекційного відвідування порушення вимог законодавства про працю не знайшли свого підтвердження в ході розгляду адміністративної справи судом, спростовані наданими позивачем доказами та не відповідають встановленим судом обставинам.

Окрім цього, з матеріалів судової справи встановлено, що 20.12.2018 уповноваженою особою відповідача відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення №РВ633/951/АВ/П/ПТ за ч. 1 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення (порушення ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільнені працівника виплата всіх сум, що належить йому від фізичної особи підприємця, не проводиться в день звільнення; порушення ч. 1 т. 117 КЗпП України, при невиплаті в день звільнення всіх належних коштів звільненій 31.10.2018 ОСОБА_2; порушення пункту 2.21-1 глави 2 Інструкції №58) (а.с.31-33).

Постановою Рівненського міського суду від 18.01.2019 у справі №569/229/19 притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП, та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 в прибуток держави судовий збір в розмірі 384,20 грн.

Суд зазначає, що частиною другою статті 265 КЗпП України і частиною першою статті 41 КУпАП України передбачено відповідальність для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за несвоєчасну виплату працівнику при звільненні всіх належних сум.

Штраф за частиною другою статті 265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку, а штраф за частиною 1 статті 41 КУпАП України є адміністративною відповідальністю і накладається згідно із рішенням суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Суд звертає увагу, що ключовою відмінністю цих двох статей є суб'єктний склад правопорушення. Завдяки цьому одночасно до відповідальності може бути притягнено юридичну особу як роботодавця (за ст. 265 КЗпП України) та посадову особу цієї юридичної особи (за ст. 41 КУпАП) за несвоєчасну виплату працівнику при звільненні всіх сум, що належать йому від підприємства , установи, організації.

Однак, у разі притягнення до відповідальності фізичної особи-підприємця на підставі абзацу восьмого ч. 2 ст. 265 КЗпП України і частини 1 ст. 41 КУпАП, повністю збігаються суб'єкт відповідальності і вид порушення (несвоєчасна виплата працівнику при звільненні всіх належних від роботодавця сум).

Застосовуючи ці підходи до справи, що розглядається, суд враховує, що за несвоєчасну виплату працівнику при звільненні всіх належних від роботодавця сум позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності постановою Рівненського міського суду від 18.01.2019 у справі №569/229/19 у вигляді штрафу.

Накладення на позивача штрафу за те ж саме правопорушення також оскарженою постановою Управління Держпраці у Рівненській області є притягненням до того самого виду відповідальності за те саме порушення вдруге, що є порушенням статті 61 Конституції України.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 21.12.2018 у справі №814/2156/16 (адміністративне провадження №К/9901/17864/18.

Також матеріалами справи стверджено, що постановою Рівненського апеляційного суду від 15.03.2019 у справі №569/229/19 апеляційну скаргу представника позивача задоволено. Постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 18.01.2019 відносно ОСОБА_1 скасовано, а провадження у справі за ч. 1 ст. 41 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення (а.с.72-79).

Частиною шостою статі 78 КАС України встановлено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Інші доводи та аргументи сторін на оцінку спірних правовідносин не впливають.

При цьому суд враховує, що згідно з п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету ОСОБА_4 Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд дійшов висновку, що постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особам №РВ633/951/000012/ІП-ФС від 10.01.2019 не відповідає критеріям обґрунтованості та розсудливості, прийнята без урахування всіх обставин, а тому є протиправною та підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

В ході судового розгляду адміністративної справи відповідач не виконав процесуального обов'язку доказування та не підтвердив правомірності своєї поведінки у спірних правовідносинах. Натомість позовні вимоги відповідають обставинам справи, ґрунтуються на вимогах закону та підтверджені належними й допустимими доказами.

Відтак, позовні вимоги слід задовольнити повністю.

Документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору (а.с.3) суд присуджує на користь позивача відповідно до статті 139 КАС України.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_3, 33023, РНОКПП НОМЕР_1) до Управління Держпраці у Рівненській області (вул. Лермонтова, 7, м. Рівне, 33028, ) про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №РВ633/951/000012/ІП-ФС від 10.01.2019.

Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_3, 33023, РНОКПП НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Управління Держпраці у Рівненській області (вул. Лермонтова, 7, м. Рівне, 33028, ) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 02 квітня 2019 року.

Суддя Дорошенко Н.О.