Справа № 826/7983/16
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2019-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 квітня 2019 року № 826/7983/16

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Добрянська Я.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Громадянина Палестини ОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся Громадянина Палестини ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №218-16 від 12.04.2016;

- зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідачем подано заперечення та відзив на адміністративний позов в якому зазначає, що при прийнятті оскаржуваного рішення діяв на підставі, в межах повноважень, в порядку та у спосіб визначений Конституцією та законами України, а відтак підстави для скасування рішення та задоволення позовних вимог відсутні, з огляду на те, що при поданні заяви позивачем не доведено, що перебування його в країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю здоров'ю та свободі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.07.2016р. адміністративний позов громадянина Палестини ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.10.2016р. апеляційну скаргу позивача задоволено, а ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.07.2016 скасовано, справу направлено для продовження розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.11.2016р. адміністративну справу № 826/7983/16 прийнято до провадження судді Добрянської Я.І.

Відповідно до розпорядження Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2017р. № 5221 "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ" та згідно з пунктом 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 №30 (у редакції рішення Ради суддів України від 02.04.2015 № 25), адміністративну справу №826/7983/16 повторно розподілено на суддю Власенкову О.О.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.11.2017р. справу прийнято до провадження суддею Власенковою О.О.

Однак, відповідно до розпорядження керівника апарату суду від 04.06.2018р. № 1017 "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ" адміністративна справа № 826/7982/16 передана на повторний автоматичний розподіл справ між суддями.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 826/7983/16 розподілено на суддю Добрянську Я.І.

15.12.2017р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесено зміни до КАС України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" КАС України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з частиною третьою статті 241 КАС України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши адміністративний позов та додані до нього матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, зазначає наступне.

Судом встановлено, що позивач,ОСОБА_1 під час звернення до органів міграційної служби був громадянином Палестини, араб за національністю, одружений, за віросповіданням мусульманин.

16 травня 2013 року позивач прибув до України легально літаком на підставі паспорта громадянина Палестини.

19 серпня 2013 ОСОБА_1 подав заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій просив притулок в Україні з підстав переслідування з боку уряду ХАМАС, представники якого будуть його катувати чи засудять до смертної кари.

Наказом управління Державної міграційної служби у Волинській області від 09.09.2013 №64 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 27 січня 2014 року у справі №876/2158/13-а, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2014 року, визнано протиправним та скасовано наказ Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 09.09.2013р. №64 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» та зобов'язано Управління Державної міграційної служби України у Волинській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення суду у справі №876/2158/13-а набрало законної сили 07 квітня 2014 року.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.06.2015р. у справі № 826/7142/15адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №231-15 від 25 березня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем, а бо особою яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства у порядку, визначеному Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VІ з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27.10.2015р. у справі № 826/7983/16 апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишено без задоволення. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2015 р. - залишено без змін.

На виконання вищезазначених рішень, з позивачем 23.03.2016р. проведено повторну співбесіду за результатом якої складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.03.2016р. (а.с. 172-178)

Рішенням Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.04.2016 №218-16, з огляду на відсутність у позивача умов передбачених п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". (а.с. 179)

Позивач вважаючи рішення відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від від 12.04.2016 №218-16, протиправними звернувся до суду.

Досліджуючи надані особами, які беруть участь у справі, докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та вказаної правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду викладеною в постанові від 16.02.2018р. у справі № 815/2911/17, адміністративне провадження №К/9901/2882/17.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (ч. 1 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (ч. 4 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно з ч. 6, 7 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Відповідно до ч. 8 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Згідно з ч. 1, 2, 6 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Відповідно до ч. 8-12 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, направляє особу, яка подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на медичне обстеження, що проводиться в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Документи, отримані або підготовлені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Судом встановлено, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є висновки відповідача про відсутність стосовно заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Проаналізувавши матеріали справи, суд погоджується з висновками відповідача викладеними в оскаржуваному рішенні та приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову, з огляду на таке.

З протоколу співбесіди з позивачем від 23.03.2016р. у справі № 2013 LT0015 вбачається, що в Україну приїхав через те, що це єдина країна в яку він міг приїхати.

Під час співбесіди 23.03.2016р. на питання про те, чи є позивач членом політичної, релігійної чи громадської організації зазначив, що він член ФАТЕХ, це палестинський рух, який заключив з Ізраїлем договір про мир. (т. 2 а.с. 168)

На питання про те, чи переслідували його на території Палестини зазначив, що його не переслідували. (т. 2 а.с. 168)

На питання чому позивач вважає, що він може зазнати переслідування в Палестині коли повернеться зазначив, що "мабуть перед смертю мого директора спитали про мене і він міг про мене розповісти. В мене там дружина. Коли вона хотіла приїхати в Україну на кордоні її не впустили. Казали, якщо ви їдете до ОСОБА_1, нехай краще він до вас". (т. 1 а.с. 168)

З вищевикладеного вбачається, що доводи позивача про можливість його переслідування ґрунтуються виключно на здогадках.

На питання чи погрожували позивачу особисто зазначив, що ні, але арештували його друга, а тому він подумав, що його також можуть затримати представники ХАМАС. (т. 1 а.с. 78)

Однак, під час співбесіди 26.03.2016р. на питання про отримання погроз чіткої відповіді не надав та зазначив, що з 2007 р. його відсторонили від роботи в він сидів вдома, ХАМАС його періодично допитував, але він встиг втекти. (т. 1 а.с. 169)

На питання чому позивач намагався поїхати в Польщу відповів, що хотів поїзати в Євросоюз через Україну до брата. (т. 1 а.с. 169)

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України від 08 липня 2011 року №3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

З пояснень позивача вбачається, що метою звернення за захистом в Україні є отримання документів для легального перебування на її території та використання таких документів для подальшого легального виїзду за її межі.

Судом встановлено, що позивач не приймав участь у політичній чи релігійній діяльності, не приймав участі у демонстраціях проти влади тощо. Позивач не навів фактів свого особистого переслідування в країні належності.

Більше того, як вбачається з протоколу співбесіди від 20.08.2013р. з Палестини позивач прибув спочатку в Єгипет, а в подальшому літаком в Україну. Хоча під час співбесіди зазначив, що під час перебування в Єгипті йому нічого не загрожувало, але за захистом в Єгипті не звертався, оскільки не хотів, бо мав намір потрапити саме до Європи. Більше того, наголосив, що вирішив їхати саме в Україну, оскільки легко відкрити візу. (а.с. 79, 80)

Одночасно з протоколу співбесіди від 26.03.2016р. вбачається повідомлення позивачем суперечливих пояснень з приводу перебування в Єгипті, оскільки зазначив, що не звертався за захистом в Єгипті, бо потрапив туди нелегально. (т. 1 а.с. 168)

Суд зазначає, що згідно з п. 164, А, гл. V Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особи, вимушені покинути країну походження в результаті внутрішніх та міжнародних озброєних конфліктів, не розглядаються як біженці за визначенням Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року про статус біженців. Конвенція не застосовується до конфліктів між групами, що змагаються, чи за відсутності ефективного уряду, що відповідає за здійснення міжнародних зобов'язань у сфері прав людини. Загроза життю, безпеці та свободі внаслідок загально поширеного насильства чи систематичного порушення прав людини не є конвенційною ознакою для визнання біженцем.

Необхідно враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Згідно інформації по країні походження, отриманих з відкритих джерел, у вересні 2000 року палестинці, що проживали на Західному березі та Секторі Газа почали другу, так звану «інтифаду» повстання проти ізраїльської окупації, яка на протязі наступних років супроводжувалася періодичними спалахами насильства, що проявлялися у вигляді терористичних атак палестинських воєнізованих угрупувань на цивільні об'єкти в Ізраїлі та жорстких акцій у відповідь з боку Ізраїлю, результатом чого стала загибель людей, в тому числі цивільних осіб, а також актів колективного покарання, таких як закриття контрольно-пропускних пунктів та блокпостів і введення комендантського часу (джерело: Керівництво для роботи з заявами щодо надання притулку. Ізраїль, Сектор Газа та Західний Беріг ріки Йордан. МВС Великої Британії Прикордонне Агентство Великої Британії. 2009 http://www.unhcr.org/refworld/pdfid/498ab1642.pdf остання дата доступу 23.10.2017).

Після військових операцій Ізраїлю в Секторі Газа влітку 2014 року, які спричинили широкомасштабні руйнування та призвели до фізичних і моральних збитків (див. Генеральная Ассамблея, Доклад Комитета по осуществлению неотъемлемых прав палестинского народа, 6 октября 2015, А/70/35, доступ по следующему адресу: http://www.refworld.org.ru/docid/564051594.html [последняя дата доступа 23 октября 2017]), в серпні 2014 року між Ізраїлем і Палестиною досягнуто довгострокову домовленість про припинення вогню. Як зазначено в доповіді Генерального Секретаря ООН «Допомога палестинському народу» від 12.05.2016, «режим прекращения огня, положивший конец военным действиям между Израилем и палестинскими вооруженными группами в Газе 26 августа 2014 года, сохраняется, но по-прежнему носит неустойчивый характер». http://www.refworld.org.ru/docid/578f6a384.html [последняя дата доступа 23 октября 2017].

Про укладання перемир'я йдеться мова і в доповіді Міжнародної Амністії, 2014/2015 «Права людини в сучасному світі», http://www.refworld.org.ru/docid/54f45da84.html [последняя дата доступа 23 октября 2017].

Починаючи з 2015 року, ситуація на Західному Березі характеризується посиленою напруженістю навколо доступу до святих місць, а також активізацією діяльності зі зносу будівель та облаштуванням ізраїльських поселень. В Секторі Газа режим припинення вогню в цілому дотримувався, (джерело: Генеральный секретарь ООН, Мирное урегулирование вопроса о Палестине, 24 августа 2016. А/71/359-S/2016/732, доступ по следующему адресу: http://www.refworld.org.ru/docid/57e51caa4.html [последняя дата доступа 23 октября 2017]).

В доповіді Спеціального комітету по розслідуванню дій Ізраїлю, що зачіпають права людини, по відношенню до палестинського народу та інших арабів на окупованих територіях, від 23.08.2016, загальна ситуація в Палестині характеризується наявністю наступних основних проблем, «расширение поселений; насилие со стороны поселенцев; эксплуатация природных ресурсов в поселениях на Западном берегу и в Газе и на оккупированных сирийских Голанах; положение задержанных лиц и ужасающие условия содержания в местах лишения свободы; нежелание израильских сил безопасности отдавать тела погибших палестинцев; административное задержание, в том числе задержание детей; чрезмерное применение силы и многочисленные случаи внесудебной казни; принятие Израилем карательных законов, в частности закона, предусматривающего депортацию в Газу семей палестинцев, предположительно совершивших нападения; снос палестинских домов и насильственное перемещение общин бедуинов и скотоводов на Западном берегу, включая Восточный Иерусалим; блокада и отсутствие мер по восстановлению в Газе; а также общая безнаказанность за все эти нарушения и отсутствие средств правовой защиты потерпевших». http://www.refworld.org.ru/docid/57ed07cd4.html [последняя дата доступа 23 октября 2017].

Щодо ситуації з безпекою, яка спостерігається протягом 2017 року, інформаційні джерела повідомляють, що періодично з території Сектору Газа у бік Ізраїлю випускаються ракети, відповідальність за які «Израиль традиционно возлагает на правящее в анклаве исламистское движение ХАМАС. На ракетные пуски военные обычно отвечают ударами авиации или артиллерии по инфраструктуре боевиков», http://korrespondent.net/world/3875916-po-yzraylui- vypustyly-raketu-yz-sektora-haza від 08.08.2017, остання дата доступу 25.10.2017.

Як повідомляє Міжнародна Амністія у доповіді 2016/17«Права людини в сучасному світі, «палестинские вооружённые группировки в Газе время от времени неизбирательно стреляли ракетами и минами по Израилю, не причинив смертей и серьёзных увечий. Израильская армия отреагировала авиаударами и артиллерийским, огнём...». Международная Амнистия (Amnesty International), Доклад Amnesty International 2016/17: Права человека в современном мире, 22 февраля 2017, ISBN: 978-0-86210-496-2, доступ по следующему адресу: http://www.refworld.org.ru/docid/5901b0cc4.html [последняя дата доступа 25 октября 2017];

Отже, у офіційних джерелах відсутня інформація про те, що на території Палестини відбуваються відкриті військові дії.

Таким чином, незважаючи на наявність напруженої ситуації з безпекою, на території Держави Палестини, у тому числі в Секторі Газа, наразі, не відбувається відкритий збройний конфлікт між Палестиною та Ізраїлем.

З особової справи позивача вбачається відсутність об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

Всі доводи позивача ґрунтуються виключно на припущеннях.

Відповідно до вимог статей 3, 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, статті 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, статті 28 Конституції України, частини 2 статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», не встановлено фактів щодо можливості застосування до позивача смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на батьківщину, тобто позивач не підпадає під перелік підстав, викладених у пункті 13 частини 1 статті 1 Закону України від 08 липня 2011 року № 3671-VI.

Відповідачем при вирішенні питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, всебічно та повно вивчено всі обставини справи, та встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону щодо позивача.

Отже, позивачем не доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності підстав для прийняття Державною міграційною службою України відповідного рішення.

Разом з тим, суд зазначає, що у ст. 33 Глави 3 Розділу 2 Директиви Европейського парламенту та ради ЕС 2013/32/EU від 26 червня 2013 года "Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту" (перероблена) міститься перелік випадків, коли держави можуть визнати заяву про надання міжнародного захисту неприйнятою до розгляду, серед яких: інша держава надала міжнародний захист; держава, яка не є членом ЕС, вважається першою країною, яка надала заявнику притулок, згідно ст.35; країна, яка не є членом ЕС, вважається безпечною для заявника третьою країною, згідно ст.38; заява є повторною заявою, в якій заявник не надав, або в якій не були виявлені нові дані або висновки, які стосуються розгляду заявника в якості особи, що має право на міжнародний захист відповідно до Директиви 2011/95/EU.

Суд зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов'язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

З матеріалів справи вбачається, що позивач добровільно покинув Палестину і легально прибув до України. Відповідно до п. 62 Керівництва, «мигрант - это лицо, которое по причинам, отличающимся от содержащихся в определении, добровольно покидает свою страну, чтобы поселиться в другом месте. Он может быть движим желанием перемен или приключений, семейными или иными причинами личного характера. Если лицо переезжает исключительно по экономическим, соображениям, то оно является экономическим мигрантом, а не беженцем».

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають, оскільки оскаржуване рішення прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Керуючись ст. 242, 243, 251, 255 КАС України,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову Громадянина Палестини ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська