Справа № 640/18758/18
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2019-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Кузьменка В.В.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління державної міграційної служби України в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення , зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до суду із адміністративним позовом до Управління державної міграційної служби України в Київській області в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 04.05.2018 року №168/1 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Управління Державної міграційної служби України в Київській області повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимоги чинного законодавства;

- зобов'язати Управління Державної міграційної служби України в Київській продовжити строк дії довідки про звернення за захистом в Україні, виданої на ім'я ОСОБА_3

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2019 року в задоволенні зазначеного адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 04.04.2018 року наказом Управління Державної міграційної служби України в Київській області №168/1 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації, ОСОБА_3 відмовлено (далі по тексту - оскаржуваний наказ).

Відповідно до повідомлення від 04.05.2018 року №73 ОСОБА_3 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з очевидною необґрунтованістю заяви, а саме: через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободи в країні походження, через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує честь, гідність, поводження чи покарання.

Вважаючи оскаржуваний наказ необґрунтованими та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством, а тому оскаржуваний наказ є законним, а позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п. 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з ч.1-2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Правовими положеннями ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (ч.1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (ч. 4 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Відповідно до ч.6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (ч.8 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (ч.2 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Підстави для відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Російської Федерації ОСОБА_3 слугувала очевидна необґрунтованість заяви.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Мегіон Ханти-Мансійського округу Тюменської області, за національністю - чеченець, віросповідання - іслам, рідна мова - чеченська, освіта середня, неодружений (релігійний шлюб), на підтвердження своєї особи надано паспорт громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон НОМЕР_1

26.06.2013 року ОСОБА_3 виїхав з Російської Федерації до Туреччини, де проживав деякий час працюючи продавцем морозива.

Під час співбесіди позивач повідомив, що у 2014 році виїхав до Єгипту, де навчався у центрі вивчення арабської мови «Фаджр» та мусульманському духовному університеті «Аль-Азхар».

22.09.2016 ОСОБА_3 повернувся до Туреччини, після чого 24.10.2016 року повернувся до Єгипту.

Позивач повідомив, що з 2016 року по 2017 рік, він неофіційно працював водієм у Єгипті. У зв'язку з побоюванням бути переданим до компетентних органів РФ, Позивач 18.01.2018 року виїхав з Єгипту до Таїланду (м. Бангкок).

24.01.2018 року ОСОБА_3 вибув до України, де був затриманий представниками Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ».

Так, за інформацією Державної прикордонної служби України, позивач прибув рейсом зі Стамбула та видавав себе за українця. Для перетину кордону надав український паспорт, однак співробітники Державної прикордонної служби України відразу виявили заміну сторінки з установчими даними. В подальшому прикордонники з'ясували й інші деталі його поїздки в Україну. У ході фільтраційних заходів позивач розповів, що паспорт придбав за 1000€, начебто, у незнайомих осіб використовуючи мобільні додатки, що дозволяють обмінюватися повідомленнями.

В квітні 2018 року ОСОБА_3 через адміністрацію Київського слідчого ізолятору звернувся до УДМС України із заявою про захист, яку було прийнято та відповідно до ст. 8 Закону проведено її попередній розгляд.

У заяві та під час проведення співбесіди ОСОБА_3 повідомив, що не бажає повертатися до країни громадянської належності, оскільки побоюється зазнати переслідування за ознаками національності, політичних та релігійних переконань. Зокрема, він повідомив, що його та членів його сім'ї, як представників чеченської національності, переслідують у Російській Федерації, шляхом порушення різного роду кримінальних справ.

Позивач під час попереднього розгляду повідомив що виїхав з Російської Федерації у зв'язку з тим, що на адресу його батька постійно надходили погрози з боку правоохоронних органів. Зокрема, він повідомив, що відносно батька порушили кримінальну справу в сфері обігу наркотиків за результатами розгляду якої судом ухвалено рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

За словами ОСОБА_3, факт порушення кримінальної справи відносно батька це інструмент для отримання відповідних зізнань у підготовці певного злочину (підготовка до вчинення вибуху на ринку «Балаган» у м. Нижньовартівськ).

При цьому, ОСОБА_3А крім загальних тверджень щодо погроз, не обґрунтовує належними доказами факти, які б свідчили про будь-які реальні загрози переслідування чи серйозної шкоди для його батька після винесення вироку у вищевказаній справі.

Відповідно до інформації, яка міститься у заяві-анкеті, реєстраційному листку та співбесіді встановлено, що ОСОБА_3 не був та не є членом політичних, релігійних, військових чи громадських організацій. Будь-якої інформації про членство у таких організаціях його родичів позивач також не надав.

Виїзд з країни громадянської належності позивач, серед іншого, пов'язує з бажанням зміни певної обстановки, не надає будь-якої інформації та письмових доказів, які б засвідчували переслідування членів його сім'ї, після його виїзду з РФ. Результат дослідження звітів неурядових організацій, які здійснюють моніторинг і документування порушень прав людини у світі показав, що у РФ не здійснюється переслідування чеченців лише в силу самого факту національності, тому аргумент позивача відносно того що усіх чеченців вважають терористами є необґрунтованим.

Так, відповідно до листа Генеральної прокуратури Російської Федерації від 26.02.2018 року № 81/3-1394-17, адресованого Генеральній прокуратурі України, ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою ст. 208 КК Російської Федерації: участь на території іноземної держави у військовому формуванні, не передбаченому законодавством даної держави, в цілях, які суперечать інтересам Російської Федерації.

Порівнявши кримінальне законодавство окремих європейських країн та законодавства РФ у частині вказаного злочину встановлено спільну ознаку, а саме: створення НЗФ та участь у них є особливо тяжким злочином, оскільки об'єкт такого злочину - громадська безпека і громадський порядок, які розглядаються як частина національної безпеки держави, відтак, можна дійти висновку про відсутність причинно-наслідкового між кримінальним переслідуванням позивача та ознаками, про якій він зазначає у заяві та під час проведення співбесіди. Політичний та релігійний елемент злочину не переважує його кримінального характер відповідно до загального права.

Правовими положеннями п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів - не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналогічний принцип викладений у Конвенції про статус біженців 1951 року (далі по тексту - Конвенція).

Отже, позивач обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину, а тому необхідно врахувати положення пп. «b» пункту «F» ст. 1 Конвенції та положення про виключення, передбачені ст. 12,17 Директиви Європарламенту і Ради ЄС 2011/95/ЄС стосовно стандартів для кваліфікації громадян третіх країн чи осіб без громадянства, як бенефіціарів міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців або для осіб, що мають право на додатковий захист і стосовно змісту захисту (переглянута) від 13 грудня 2011 року, що визначають умови, за яких статус біженця та додатковий захист не надається. Згідно з цими нормами міжнародний захист не надається, зокрема особі, яка вчинила тяжкий злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою набуття статусу біженця або додаткового захисту.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, ОСОБА_3 не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання притягнення до відповідальності за вчинення дій, які визнані законодавством країни походження як протиправні, суспільно небезпечні, і на нього чекає відповідальність, визначена Кримінальним кодексом Російської Федерації, оскільки на даний момент вирішується питання щодо його екстрадиції відповідним органам Російської Федерації.

Крім того, матеріали справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно заявника за національною ознакою.

Слід зазначити, що в Російській Федерації відсутній збройний конфлікт, що дає підстави вважати про відсутність загроз життю та здоров'ю позивачу внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту у випадку його повернення до Російської Федерації.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що міграційним орган належним чином проаналізовано всі подані позивачем відомості про його особу та причини звернення за захистом, і законно та обґрунтовано прийнято правомірне рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захист, яке оформлено наказом від 04.05.2018 року №168/1.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідає, а тому прийняття оскаржуваного наказу є правомірним.

Крім того, відповідачем, відповідно до вимог ст.ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, ст. 28 Конституції України, частини Другої ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», не було встановлено фактів щодо можливості застосування до заявника смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на Батьківщину. Документів, що підтверджують факти переслідувань та утисків позивач не суду не надав, обставин, зазначених у відзиві не спростував.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, надано обґрунтовані доводи прийняття оскаржуваного наказу, а тому позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст рішення виготовлено 15.04.2019 року