Справа № 0840/3992/18
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2019-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

03 квітня 2019 року м. Дніпросправа № 0840/3992/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Білак С.В. (доповідач), суддів: Шальєвої В.А., Малиш Н.І., секретар судового засідання Лащенко Р. В., з участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м.Дніпрі апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2018 року в адміністративній справі №0840/3992/18 (головуючий суддя у 1 інстанції - Батрак І.В., рішення прийняте в приміщенні Запорізького окружного адміністративного суду в м. Запоріжжя у відкритому судовому засіданні ) за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4 до Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3, ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4 (далі - позивачі) звернулися до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, в якому просили:

- визнати протиправною відмову відповідача у видачі ОСОБА_4 у зв'язку із досягненням 16-річного віку паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року №2503-ХІІ;

- зобов'язати відповідача оформити та видати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку із досягненням 16-річного віку паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року №2503-ХІІ, без передачі будь-яких даних про дитину і про її батьків, до ЄДДР, без формування (присвоєння) унікального номеру запису в Реєстрі (УНЗР), без від цифрованого підпису особи, без від цифрованого образу обличчя особи, без від цифрованих відбитків пальців рук, без використання будь-яких засобів ЄДДР.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що чинним законодавством передбачена можливість видачі документа як у формі книжечки, так і у вигляді картки, як це передбачено Законом України № 5492-VІ «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус». Тому вважають, що примушування людини до прийняття паспорта-картки є насильством над «переконанням і світоглядом», що заборонено ст. 3 Закону України «Про свободу совісті і релігійні організації». Позивачі зазначили, що громадянин відповідно до статті 32 Конституції України та 6 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» має право на відмову від обробки його даних в інформаційно-телекомунікаційній системі якою є ЄДДР та, відповідно, право на відмову від УНЗР, як невід'ємної частини ЄДДР, а тому вважають безпідставними висновки органу ДМС про те, що законодавством передбачена видача паспорта громадянина України виключно у вигляді картки. Таким чином, відмовою відповідача у видачі дитині паспорта-книжечки згідно з Положенням про паспорт грубо порушуються права дитини і її батьків на свободу світогляду і віросповідання, на добровільне волевиявлення у питанні щодо обробки персональних даних, на ім'я, честь і гідність, здоров'я, навчання, працю та заробітну плату, розвиток особистості тощо, право на саме життя - та ті права, що захищаються нормами статей 21-24, 27-29, 31, 32, 34, 35, 41-43, 46-48, 53, 60, 67, 68 Конституції України.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 26.12.2018 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області в особі Дніпровського районного відділу у м. Запоріжжя щодо відмови в оформленні та видачі ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорта громадянина України у вигляді книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-ХІІ.

Зобов'язано Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області в особі Дніпровського районного відділу у м. Запоріжжя оформити та видати паспорт громадянина України у вигляді книжечки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-ХІІ.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачам в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що позивач жодного разу не звертався до УДМС у Запорізькій області, крім того, до повноважень структурних підрозділів УДМС України у Запорізькій області не входили та не входять оформлення та видача паспорта громадянина України (зразка 1994 року), зазначені функції раніше реалізовували територіальні підрозділи УДМС. Крім того, позивач звертався із заявою-зверненням від 17.07.2018 року до Дніпровського районного відділу у м. Запоріжжя ДМС України в Запорізькій області з заявою щодо оформлення паспорта громадянина України раніше встановленого зразка (1992 року) у формі книжечки, щодо заборони зборі і обробки персональних даних до ЄДДР, заборони присвоєння УНЗР, будь-якого ідентифікатора, просив відповідно до Закону України «Про звернення громадян» надіслати йому відповідь. Зауважує, що вказана заява позивача була розглянута Дніпровським РВ у м. Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області відповідно до Закону України «Про звернення громадян», а тому вважає звернення позивача з письмовою заявою про видачу паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки, здійснено не в установленому порядку. Територіальним підрозділом та органом міграційної служби не надавалася відмова в оформленні паспорта громадянина України, так як фактично було лише звернення громадян України.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги.

Позивач в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував.

Судом першої інстанції встановлено, що по досягненню ОСОБА_4 16-річного віку, не маючи намір оформлювати паспорт у формі пластикової картки типу ID-1, що містить безконтактний електронний носій, позивач звернувся із заявою від 17.07.2018 року до Дніпровського районного відділу у м. Запоріжжя УДМС в Запорізькій області про оформлення та видачу паспорту громадянина України у формі книжечки (зразка 1994 року).

24.07.2018 року Дніпровським районним відділом у м. Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області надано відповідь ОСОБА_4, у якій повідомлено, що виконання ним свого обов'язку з отримання паспорта громадянина України повинно відбуватись (реалізовуватись) відповідно до вимог Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус». Жодних привілеїв, переваг, додаткових прав релігійні переконання не надають.

Судом зазначено, що позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

Законодавець, приймаючи Закон № 1474-VIII, яким внесено зміни до Закону № 5492-VI, не дотримав вимог, за якими такі зміни повинні бути зрозумілими і виконуваними, не мати подвійного тлумачення, не звужувати права громадян у спосіб, не передбачений Конституцією України та не допускати жодної дискримінації у залежності від часу виникнення правовідносин з отриманням паспорта громадянина України. На час звернення позивача до Відділу УДМС діяло два нормативних акта: Положення про паспорт № 2503-XII і Постанова № 302, відповідно до яких особи, які раніше отримали паспорт, не зобов'язані звертатися за його обміном, при досягненні відповідного віку органи УДМС проводять вклеювання фотографії, тоді як особи, які змінили прізвище, чи у яких відбулися інші зміни персональних даних, зобов'язані отримувати новий паспорт у формі ID-картки, який має обмежувальний термін 10 років (ч. 3 ст. 21 Закону № 5492-VI), до якого вноситься більше персональних даних та який має унікальний номер запису у Реєстрі. При цьому, у жодному законі не зазначено, з якою метою встановлені такі обмеження, і чи є вони необхідними у демократичному суспільстві. Оскільки дії Відділу УДМС розглядаються як дії держави в цілому, і такі дії порушують основоположні права громадян.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 17.07.2018 року до Дніпровського районного відділу у м. Запоріжжя УДМС в Запорізькій області ОСОБА_4 була подана заява про оформлення та видачу паспорту громадянина України у формі книжечки (зразка 1994 року) без додавання будь-яких документів.

24.07.2018 року за вих. №2313-2216/2313.1-18 Дніпровським районним відділом у м. Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області надано відповідь ОСОБА_4, у якій повідомлено, що виконання ним свого обов'язку з отримання паспорта громадянина України повинно відбуватись (реалізовуватись) відповідно до вимог Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України № 5492-VІ «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України (…).

Частинами 1, 2, 4, 5 ст. 14 цього Закону передбачено, що форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.

Паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. (ч. 1 ст. 21 Закону № 5492-VI).

Згідно із ч. 3 ст. 13 Закону № 5492-VI паспорт громадянина України містить безконтактний електронний носій.

Відповідно до п. 3, 5, 6, 8 Положення про паспорт № 2503-XII, бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону № 2297-VI "Про захист персональних даних", мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних.

Персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована (ст. 2 Закону № 2297-VI).

Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб'єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ч. 5, 6 ст. 6 вказаного Закону).

Таким чином, принципами обробки персональних даних є відкритість і прозорість, відповідальність, адекватність та не надмірність їх складу та змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб'єкта персональних даних.

У ст. 8 Конвенції про захист осіб у зв'язку з автоматизованою обробкою персональних даних, ратифікованій Законом України від 06 липня 2010 року № 2438-VI, зазначено: «Будь-якій особі надається можливість: a) з'ясувати існування файлу персональних даних для автоматизованої обробки, його головні цілі, а також особу та постійне місце проживання чи головне місце роботи контролера файлу; б) отримувати через обґрунтовані періоди та без надмірної затримки або витрат підтвердження або спростування факту зберігання персональних даних, що її стосуються, у файлі даних для автоматизованої обробки, а також отримувати такі дані в доступній для розуміння формі; c) вимагати у відповідних випадках виправлення або знищення таких даних, якщо вони оброблялися всупереч положенням внутрішнього законодавства, що запроваджують основоположні принципи, визначені у ст. 5 і 6 цієї Конвенції; …».

Таким чином, норми Закону № 5492-VI на відміну від норм Положення № 2503-XII (теж діючого на момент виникнення правовідносин) не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім'я та по-батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог ст. 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було «встановлене законом») не було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне імя, що становить порушення ст. 8 Конвенції.

Будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, однак у даному випадку таке обмеження, як неможливість отримання паспорта у формі книжечки, законодавством не передбачено.

Таким чином, позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у виглядікартки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що у позивача є право щодо звернення до суду з позовом до територіальних органів ДМС України з вимогами видати паспорт громадянина України у формі книжечки, у зв'язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних данних, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ.

Однак, позивач звернувся до суду з позовом до особи, яка не приймала рішення про відмову в оформленні паспорта.

Крім того, позивачем не було дотримано встановленого порядку звернення для отримання паспорта громадянина України, не надано жодного документа, необхідного для видачі паспорту.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 272, 286, 308, 315, 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області - задовольнити.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2018 року в адміністративній справі №0840/3992/18 за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4 до Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити певні дії - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4 до Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Вступна та резолютивна частини постанови складені в нарадчій кімнаті та проголошені в судовому засіданні 03 квітня 2019 року, в повному обсязі постанова складена 15 квітня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Білак

суддя В.А. Шальєва

суддя Н.І. Малиш