Справа № 804/4787/18
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2019-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 квітня 2019 року м. Дніпросправа № 804/4787/18

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Мельника В.В., Чепурнова Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2018 року

у адміністративній справі № 804/4787/18 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2018 року відмовлено у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування сформованої Головним управлінням Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області та направленої на адресу позивача Вимоги від 23.05.2018 р. № Ф-60350-17 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 2457,18 грн. з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку позивачем по справі з підстав неповного дослідження всіх документів і матеріалів у справі, не з'ясування фактичних обставин, на яких грунтується позов, не надання оцінки доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, та розгляду справи з порушенням строків, у зв'язку з чим просить скасувати рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2018 року та прийняте інше у справі рішення про задоволення його вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що судом першої інстанції при вирішенні спору у цій справі не взято до уваги положення п.4 ч.1 ст.4 та абзацу 3 ч.4 ст.5 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» відповідно яких, він як фізична особа-підприємець, який не використовує працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, відноситься до категорії платників єдиного внеску, а тому обов'язок по сплаті єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у нього не виникає поки він не є роботодавцем. Оскільки він відноситься до категорії визначеної п.4 ч.1 ст.4 цього Закону, а в абз.3 ч. 4 ст. 5 цього Закону фізичні особи-підприємці виключаються фразою у дужках «(крім фізичних осіб- підприємців)» нарахування йому відповідачем ЄСВ є протиправним в повному обсязі.

Заслухавши в судовому засідання пояснення позивача та представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши за матеріалами справи повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин та правильність застосування до спірних правовідносин норм матеріального права, судова колегія дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги позивача, виходячи з нижченаведеного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені у Законі України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI).

Платниками єдиного внеску є, зокрема фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування (пункт 4 частини першої статті 4 Закону № 2464- VI), якими відповідно до приписів п.3 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI самостійно для себе визначається сума єдиного внеску у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску, а у разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску. (ч.5 ст.8 Закону № 2464-VI)

При цьому, абз.3 ч.8 ст.9 Закону № 2464-VI чітко визначено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. А абз.5 ч.8 ст.9 Закону № 2464-VI встановлено, що звітним періодом для платників єдиного внеску, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону - є календарний рік.

У даному спірному випадку за матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 з 05.10.2009 року був зареєстрований фізичною особою-підприємцем та перебував на обліку в Державній податковій інспекції у Новокодацькому районі м.Дніпра Головного управління ДФС у Дніпропетровській області як платник єдиного податку третьої групи, і відповідно, позивач як платник єдиного внеску в розумінні положень п.4 ч.1 ст.4 Закону № 2464-VI), будучи для себе одночасно страхувальником і застрахованою особою, має обов'язок щоквартально самостійно визначати та сплачувати суму єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, але не нижче та не більше встановленого розміру, а по закінченню календарного року подати Звіт про суми самостійно визначених зобов'язань протягом року. Такий висновок зумовлений системним аналізом норм пункту 4 частини 1 статті 4, пункту 3 частини 1 статті 7, абзацом третім частини 8 статті 9 Закону № 2464) та пункту 6 розділу 4 Наказу Мінфіна № 449 від 20 квітня 2015 року «Про затвердження Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Проте, як встановлено судом першої інстанції, позивачем по цій справі не було виконано обов'язок по сплаті у визначені чинним законодавством строки єдиного внеску за перший квартал 2018 року, внаслідок чого у нього станом на кінець квітня 2018 року виникла заборгованість (недоїмка) зі сплати єдиного внеску загальною сумою 2457,18 грн., яка зафіксована в інформаційній системі фіскального органу, за даними якої відповідачем і була сформована 23.05.2018 р. Вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-60350-17.

Позивач по справі оскаржуючи до суду пред'явлену йому Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області Вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-60350-17 від 23.05.2018 р. в сумі 2457,18 грн., не спростовує факт не сплати ним суми єдиного внеску за перший квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн., але вважає її безпідставною з тих підстав, що у нього не виникає обов'язків за Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» поки він не є роботодавцем, що на думку позивача підтверджується змістом абзацу 3 ч.4 ст.5 Закону № 2464-VI.

Тобто, несплата позивачем єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за перший квартал 2018 року, також як і його непогодження з пред'явленою Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області Вимогою про сплату боргу (недоїмки) № Ф-60350-17 від 23.05.2018 р. в сумі 2457,18 грн. - є власною правовою позицією позивача ОСОБА_1, який переконаний у тому, що при не використанні ним при здійсненні підприємницької діяльності праці інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, у нього і не виникає обов'язок сплачувати єдиний внесок.

Суд першої інстанції вирішуючи спір у цій справі правильно встановив фактичні обставини у справі, всебічно обговорив законодавчо визначені обов'язки платників єдиного внеску, акцентувавши увагу на процедурі нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування страхувальниками, спираючись (цитуючи текстуально) при цьому на конкретні положення Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», у зв'язку з чим судова колегія визнає безпідставними наведені позивачем в апеляційній скарзі доводи про те, що суд першої інстанції здійснив «неналежний та упереджений розгляд справи без вивчення фактичних обставин» та про те, що «висновки викладені судом першої інстанції у своєму рішенні, не відповідають обставинам справи».

Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні апеляційної інстанції також твердження апелянта про неврахування його доводів судом першої інстанції, та про надання переваги судом поясненням відповідача, оскільки в мотивувальній частині судового рішення першої інстанції послідовно наводяться фактичні обставини, які передували виникненню спору у цій справі, доводи позивача і поетапно зазначається про дії відповідача при формуванні ним спірної вимоги і направлення її на адресу позивача, з посиланням на положення Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування». При цьому, судом першої інстанції детально проаналізовано повноваження відповідача у цій справі і надана оцінка наслідкам порушення відповідачем встановленого п.3 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року № 449 строку направлена позивачу спірної вимоги, що у сукупності на думку судової колегії свідчить про обґрунтованість висновків суду першої інстанції стосовно доведеності Головним управлінням Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області правомірності оскаржуваної позивачем Вимоги № Ф-60350-17 від 23.05.2018 р., та про відсутність підстав для її скасування.

Разом з тим, з огляду на висловлену Європейським судом з прав людини в Рішенні від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» позицію стосовно: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом», а також з огляду на відсутність в рішенні суду першої інстанції обґрунтування помилковості розуміння позивачем положень Закон № 2464-VI, які б можливо були б зрозумілі позивачу, судова колегія визнає за необхідне провести детальний аналіз саме вказаних позивачем аргументів, які він вважає важливими для справи, з одночасним співставленням їх з нормами матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини.

Зокрема, позивач по справі не заперечує та в апеляційній скарзі це підтверджує, що відповідно до положень п.4 ч.1 ст.4 Закону № 2464-VI він, як фізична особа-підприємець, який обрав спрощену систему оподаткування та який не використовує працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах - відноситься до платників єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Водночас, позивач вважає та в судовому засіданні апеляційної інстанції акцентував на цьому увагу судової колегії, що обов'язки у платників єдиного внеску виникають виключно у вичерпано визначених випадках, які прописані у ч.4 ст.5 Закону № 2464-VI, а тому наведену в абз.3 ч.4 ст.5 цього Закону фразу у дужках «(крім фізичних осіб - підприємців)» розуміє як виключення з числа платників єдиного внеску осіб, зазначених в п.4 ч.1 ст.4 цього Закону, і відповідно позивач вважає, що у нього не виникає також обов'язку за цим Законом що найменш до переходу в іншу категорію, зокрема роботодавця

Однак, розуміючи «для себе» норму абз.3 ч.4 ст.5 Закону № 2464-VI як виключення фізичних осіб-підприємців з категорії платників єдиного внеску, позивач не звертає увагу, що перелік осіб, яких законодавець визначає платниками єдиного внеску - наведено саме у ст.4 Закону № 2464-VI, і категорія осіб, до яких відноситься сам позивача - наведена у п.4 ч.1 ст.4 цього Закону, який в свою чергу не поділяє ФОП по обраним ними системам оподаткування, групам, або в залежності від використання ними чи невикористання праці інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах.

Виражаючи своє бачення положень абз.3 ч.4 ст.5 Закону № 2464-VI, позивач не звернув уваги на дійсне значення вказаної правової норми та її сутності, яку законодавець вклав у словесне формулювання, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що статтею 5 Закону № 2464-VI врегульовано тільки питання «обліку платників єдиного внеску», і відповідно, законодавець в зазначеній нормі прописує: порядок та умови взяття на облік платників єдиного внеску і зняття їх з обліку; процедуру обліку контролюючими органами і повноваження останніх; перелік документів та інформації, які слугують підставою для взяття на облік осіб, зазначених у ст.4 Закону, і внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників; момент виникнення у окремих категорій платників єдиного внеску обов'язку вжиття заходів задля взяття їх на облік платників єдиного внеску.

Тобто, положення ст.5 Закону № 2464-VI не містять в собі «обов'язків» платника єдиного внеску в розумінні позивача по справі, оскільки такі обов'язки платників єдиного внеску регламентовано частиною другою статті 6 Закону № 2464, згідно з приписами якої платник єдиного внеску зобов'язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, що визначені законодавством.

Не вирішується положеннями ст.5 Закону № 2464-VI також питання звільнення від сплати єдиного внеску, а ч.4 цієї статті вказує лише на момент виникнення у окремих категорій платників обов'язку перебувати на обліку: з дня їх державної реєстрації відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" (визначених абз.2,3,5,7 п.1 ч.1 ст.4 цього Закону); з початку провадження відповідної діяльності (для визначених абз.4,6,7 п.1, п.4, п.5, п.51 ч.1 ст.4 цього Закону); з дня реєстрації як платника податку за угодою про розподіл продукції (для визначених в абз.8 п.1 ч.1 ст.4 цього Закону); з дня направлення непрацюючого іншого з подружжя працівника дипломатичної служби, який перебуває за кордоном за місцем довготермінового відрядження такого працівника, по день перетину кордону України у зв'язку з остаточним поверненням в Україну (для зазначених у п.16 ч.1 ст.4 цього Закону), що у сукупності свідчить про помилкове тлумачення позивачем правової норми абз.3 ч.4 ст.5 Закону № 2464-VI, яка діє лише в зв'язку з іншими положеннями ст.5 Закону № 2464-VI

Підсумовуючи вищевикладене та враховуючи взаємозв'язок і взаємозумовленість положень Закону № 2464-VI в цілому, тобто, зв'язок між загальними та спеціальними, конкретизуючими, спеціалізованими правовими нормами цього Закону, метою якого є забезпечення страхових виплат за поточними видами загальнообов'язкового державного соціального страхування, судова колегія визнає наведені позивачем в апеляційній скарзі та в судовому засіданні доводи такими, що не можуть слугувати підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції

З урахуванням викладеного, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача має бути залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2018 року - залишити без змін

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов