Справа № 650/370/19
Суддя: Коваль В. О.
Дата ухвалення: 2019-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Великоолександрівський районний суд Херсонської області
Справа № 650/370/19
провадження № 2-а/650/15/19
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

16.04.2019 року Великоолександрівський районний суд Херсонської області

в складі: головуючого судді - Коваля В.О.,

за участю секретаря - Пилипенко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в смт. Велика Олександрівка адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Запорізькій області про оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАБ № 972180,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою в якій просить скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАВ № 972180 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП.

Позов мотивований тим, що вказана постанова є незаконною з огляду на те, що постанова про адміністративне правопорушення ЕАВ № 972180 винесена з порушеннями процесуальних норм її змісту без наведення обставин правопорушення, а саме без опису складу правопорушення, що повинна бути описана таким чином, щоб вона найточніше відповідала термінології, що вживається у законах України, які передбачають відповідальність та винесена за відсутності доказів вчинення правопорушення.

На судове засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав просив задовольнити з підстав зазначених в останньому, вказавши, що 08.03.2019 року приблизно о 02 год. 30 хв. в м. Запоріжжя керуючи транспортним засобом „MAN" він під'їхав до кафе де придбав кави та поїхав далі. Проїхавши метрів 150 він був зупинений працівником поліції який вказав йому, що він порушив вимоги знаку зупинку заборонено, з чим останній не погодився та запитав які є докази вказаного порушення, на, що працівник поліції в грубій формі почав вимагати посвідчення водія та підійшло ще три працівника поліції які також без пояснень, що ним порушено почали вимагати посвідчення. Після чого ОСОБА_1 зачинив дверцята авто які працівники поліції почали смикати та викликав поліцію. Приблизно 20 березня 2019 року позивач отримав оскаржувану постанову.

Представник відповідача будучи належним чином повідомлений про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження у встановлений судом строк відзив на позовну заяву як і будь яких клопотань чи документів не надав, в зв'язку з чим суд вважає можливим розглянути справу у його відсутність.

Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи та вивчивши наведені сторонами доводи суд дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити з огляду на таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень органів державної влади.

Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями з боку владних органів під час реалізації ними своїх повноважень.

Згідно ст. 62 Конституції України вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Аналізуючи ці норми законодавства, суд вважає, що порушення вимог закону щодо порядку і підстав притягнення особи до відповідальності за адміністративне правопорушення посадовими особами органів внутрішніх справ, які зобов'язані діяти виключно в межах і в порядку, визначених законом, є підставою для захисту прав фізичних осіб, одним із способів якого є скасування рішення у відношенні цієї особи, прийнятого всупереч вимогам закону. Діючим законодавством про адміністративні правопорушення передбачена певна процедура притягнення особи до адміністративної відповідальності, порушення якої, є підставою для скасування рішення уповноваженого органу, прийнятого із порушенням цієї процедури.

Згідно з ч.3 ст. 2 КАС України, встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно ч.1 ст.3 КАС України, порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Постановою капрала поліції Управління патрульної поліції в Запорізькій області Курдельчук І.О. серії ЕАВ № 972180 від 08.03.2019 року ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу у сумі 425, 00 грн., за ст. 126 ч.1 КУпАП, за те, що останній 08.03.2019 03:23:32 м. Запоріжжя вул. Космічна,140 не виконав вимогу знаку 3,34 зупинку заборонено та здійснив стоянку в зоні дії знаку. Чим порушив п.п. 8.4 в ПДР та не пред'явив документи зазначені в п.п 2.1 ПДР чим порушив п.2.4.а ПДР.

Частина 2 статті 77 КАС України вказує, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Зі змісту даної статті закону вбачається, що законодавець покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов'язок відсутній, якщо відповідач визнає позов.

Тому відповідач, як суб'єкт владних повноважень повинен спростувати презумпцію своєї винуватості, адже вона дає можливість вважати встановленою неправомірність його рішень, дій чи бездіяльності. Позивач не зобов'язаний доводити ці обставини.

Враховуючи приписи ч. 2 ст. 77 КАС України, суд не може перекласти тягар доказування протиправності оскаржуваного акта індивідуальної дії на позивача.

Наведена норма передбачає покладення на відповідача, як суб'єкта владних повноважень, тягаря доказування наявності складу адміністративного правопорушення у діях особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, яка у протилежному випадку вважається добросовісною, а винесена постанова незаконною.

Позивачем у позові зазначено, що оскаржувана постанова окрім винесення її без супроводження та дослідження будь яких доказів містить дату час та місце порушень як «08.03.2019 року 03-23-32 м . Запоріжжя вул. Космічна,140», що не відповідає дійсності так як зупинку авто позивач зробив в одному місці і в певний час і вже по проїзду певної відстані був зупинений працівниками поліції де однією постановою було накладено стягнення за два різні в часі та місці начебто правопорушення з зазначенням одного часу та місця, що свідчить як про порушення процедури складання документів з наведенням місця та часу, що не відповідає дійсності так і про повну відсутність дослідження обставин справи і як наслідок в сукупності порушення порядку притягнення особи до відповідальності та винесення необґрунтованого рішення.

Окрім того постанова про адміністративне правопорушення повинна містити суть адміністративного правопорушення, яка повинна точно відповідати ознакам складу адміністративного правопорушення, зазначеним у статті КУпАП, за якою притягнуто особу до відповідальності, з урахуванням виявлених обставин, в порушення зазначеного постанова містить банальне цитування всього змісту диспозиції ст.126 ч.1 без конкретизації суті, обставин (де знаходився знак який забороняє зупинку, де в цей час знаходилося авто з відповідними номерними знаками, інші обставини справи), конкретного місця, пом'якшуючих чи обтяжуючих обставин правопорушення.

Вказані вимоги поліцейським не дотримані, зазначена в постанові диспозиція статті не свідчить про наявність конкретно визначеного правопорушення з визначенням його складу та свідчить про відсутність ознак складу адміністративного правопорушення, а наявність лише цитування статті без будь якого супроводження доказами кожної обставини та винесення постанова лише на підставах припущень працівника поліції, що у розрізі того, що всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь свідчить про безпідставність винесення оскаржуваної постанови.

При дослідженні оскаржуваної постанови встановлено, що вона не містить повного порядку її оскарження так як відірвана таким чином, що з неї не можливо почерпнути порядок оскарження.

В судовому засіданні поясненнями позивача підтверджено події зазначені в позовній заяві вони узгоджуються між собою та поданими документами, мають послідовний зв'язок між собою, на спростування яких відповідач не дивлячись на обов'язок навести докази правомірності рішення жодним чином не спростував посилання позивача на безпідставність притягнення його до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який визначає людину, її права та свободи найвищою цінністю в державі, що обумовлює можливість обмеження її прав та свобод лише при неухильному дотриманні законодавства України та лише за наявності вини.

Тобто особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише у тому разі, якщо її вину у вчиненні правопорушення буде доведено поза розумним сумнівом, на підставі належних та допустимих доказів із дотриманням встановленої законом процедури.

Враховуючи наведене оскаржувана постанова винесена без супроводження її будь якими доказами які не були надані й в судове засіданні, постанова не містить конкретизуючи обставин вчинення правопорушень, містить один час та місце вчинення різних правопорушень, її зміст містить лише цитування диспозиції статті 126 КУпАП такі недоліки судом не можуть бути виправлені з метою притягнення особи до адміністративної відповідальності за ознаками правопорушення, які встановлені під час розгляду справи, оскільки суд при розгляді будь-якої справи повинен зберігати неупередженість і забезпечувати змагальність процесу, що в свою чергу виключає можливість здійснення будь-яких дій з боку суду спрямованих на збирання доказів, ініціювання їх дослідження, уточнення або зміну формулювання правопорушення.

Такі дії суду призведуть до порушення ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу. В разі таких дій суду особа буде позбавлена можливості захищатися від висунутого проти неї обвинувачення перед незалежним судом. Навпаки, вона буде змушена захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується.

Вказані висновки викладені Європейським судом справедливості у справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.), які у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є одним з джерел національного права, а отже є обов'язковими до застосування.

Суд змушений в котре звернути увагу на те, що в своїх численних рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що дотримання органами державної влади або уповноваженими службовими особами встановленої законом процедури притягнення особи до юридичної відповідальності є невід'ємним елементом права особи на справедливий суд констатований у ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а отже будь-яке відхилення від встановленого порядку є порушенням та не може гарантувати застосування до особи справедливих правових заходів закладених в нормах чинного законодавства.

Наведені позивачем події підтверджуються доказами які є належними та допустимими, оскільки отримані у встановленому законом порядку, містять інформацію щодо предмету доказування, узгоджуються між собою, сумніви, щодо їх достовірності відсутні, так позивачем надано диск з відеозаписом де працівник поліції не пояснює, в чому полягає порушення, що відповідачем не дивлячись на обов'язок підтвердити законність винесення рішення також не спростовано.

Оскільки, в даному випадку вина позивача, що стосується не виконав вимогу знаку 3,34 зупинку заборонено не підтверджена жодними доказами у визначеному законом порядку тобто у відповідності до ст.251 КУпАП, що є обов'язком суб'єкта владних повноважень, довести вину особи, та прийняти об'єктивне та законне рішення щодо її відповідальності, так відсутні свідки, висновок експерта, речові докази, показання технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-і кінозйомки чи будь-які фактичні дані на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення то і дії позивача у вигляді не пред'явлення документів зазначених в п.п 2.1 ПДР чим порушив п.2.4.а ПДР не містять ознак правопорушення у відповідності до того, що поліцейський немав доказів правопорушення, то він і не мав права вимагати від водія документи на право керування, на, що вказує у своєму рішення у формі постанови Верховний суд України від 15.03.2019 року справа №686/11314/17 адміністративне провадження №К/9901/15541/18 зокрема у своєму рішенні Верховний суд наголосив, що оскільки поліцейським не задокументовано та не доведено належними і допустимими доказами факту порушення водієм правил дорожнього руху, то вимоги інспектора до водія про пред'явлення документів на право керування є неправомірними відтак неправомірна вимога виконанню не підлягає.

Позиція верховного суду кореспондується з пунктом 2 ч.1 ст. 32 Закону № 580-VIII в якому вказано, що поліцейський має право вимагати в особи пред'явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.

Тобто відповідачем належним чином не задокументовано та не доведено належними і допустимими доказами факту порушення ПДР України, що виключає право вимагати в особи пред'явлення нею документів, що підтверджують відповідне право особи.

Суд вважає такими, що не можуть бути визнані належними та допустимими доказами відомості, що містяться у постанові про адміністративне правопорушення, виходячи з того, що сама по собі постанова, за відсутності інших доказів вини, не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні.

Отже, в межах заявлених вимог, суд встановив, що предметом даного адміністративного позову є скасування постанови серії ЕАВ № 972180 від 08.03.2019 року з підстав процесуального порушення порядку притягнення особи до адміністративної відповідальності та винесення постанови відповідачем без жодних доказів щодо обґрунтованості свого рішення, зміст постанови фактично базується лише на суб'єктивному погляді особи, яка її виносила, щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності та накладення штрафу.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України суд дійшов висновку, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що пояснення позивача узгоджуються з доказами наявними в матеріалах справи, які в свою чергу є належними та допустимими та які свідчать про відсутність вчинення правопорушення ОСОБА_1 зазначеного в оскаржуваній постанові правопорушення на підтвердження вчинення якого відповідачем не надано жодних доказів які б спростовували пояснення позивача та наданих ним доказів. Відтак особа яка притягається до адміністративної відповідальності, вважається добросовісною, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись наведеними положенням законодавства, Великоолександрівський районний суд Херсонської області

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Запорізькій області про оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАБ № 972180 - задовольнити повністю.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАВ № 972180 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П'ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений 17.04.2019 року.

Суддя: В.О.Коваль