Справа № 0540/6530/18-а
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2019-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року справа №0540/6530/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Гаврищук Т.Г.

суддів: Блохіна А.А.

Сіваченка І.В.

за участю секретаря судового засідання Кобець О.А.

за участю сторін по справі:

позивач: Бабіч В.О. (за ордером)

відповідач: Гущин Є.В. Спостін І.В. (за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту розвитку базових галузей промисловості Донецької обласної державної адміністрації на рішення Донецького окружного адміністративного суду (суддя Шинкарьова І.В.) від 27 листопада 2018 року у справі №0540/6530/18-а (дата складання повного тексту рішення 07 грудня 2018 року) за позовом Приватного акціонерного товариства «Маріуполь-Авто» до Департаменту розвитку базових галузей промисловості Донецької обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення та зобов'язання прийняти рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Департаменту розвитку базових галузей промисловості Донецької обласної державної адміністрації про визнання протиправними та скасування рішення відносно відмови у продовженні терміну дії Договору № 1149-56/13 від 06 вересня 2018 року за заявою від 04 червня 2018 року; зобов'язання на підставі заяви від 04 червня 2018 року прийняти рішення, яким подовжити строк дії Договору № 1149-56/13 від 06 вересня 2013 року на 5 (п'ять) років.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення відносно відмови у продовженні терміну дії Договору № 1149-56/13 від 06 вересня 2013 року за заявою від 04 червня 2018 року; зобов'язано Департамент розвитку базових галузей промисловості Донецької обласної державної адміністрації забезпечити за заявою ПрАТ «Маріуполь Авто» від 04 червня 2018 року продовження строку дії Договору № 1149-56/13 від 06 вересня 2013 року, з урахуванням висновків викладених в рішенні. В іншій частині позовних вимог - відмовлено

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач зазначив, що при вирішенні питання щодо продовження строку дії договору (дозволу) з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування він керувався приписами Закону України «Про автомобільний транспорт» та п.53,55 Порядку № 1081. Судом першої інстанції не прийнято до уваги, що сплата штрафу за постановою №002291 від 22.08.2017 року свідчить про визнання позивачем своєї провини в повному обсязі, а отже підтверджує порушення умов п.2.3.7 договору. Під час розгляду звернення про продовження строку дії договору Департамент, як організатор перевезень, врахував п.5 Поряду в частині виконання позивачем умов, які забезпечуватимуть не формальне, а реальне оновлення рухомого складу тим самим, створивши передумову розвитку галузі автомобільного транспорту. Крім того, відповідач вважає, що приймаючи рішення про зобов'язання продовжити строк дії договору № 1149-56/13 від 06 вересня 2013 року, суд першої інстанції втрутився у дискреційні повноваження відповідача. Суд може лише зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву від 04.06.2018 року про продовження строку дії договору на перевезення пасажирів.

Позивач проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення позивачем не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає постанова місцевого суду лише в частині задоволення позовних вимог. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.

Під час апеляційного провадження відповідачем було надано копії договорів №19-66/19 від 08.02.2019 року, №17-66/19 від 08.02.2019 року, №18-66/19 від 08.02.2019 року, підписані позивачем із протоколом розбіжностей, які судом апеляційної інстанції не прийняті в якості доказів по справі, оскільки були укладені після прийняття судового рішення по справі. та не стосуються предмету позову.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив на скаргу, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач є суб'єктом господарювання, основним видом діяльності є надання послуг в сфері пасажирських перевезень на підставі виданої Міністерством транспорту та зв'язку (головною державною інспекцією на автомобільному транспорті) ліцензії серії АГ № 588928 від 13 квітня 2011 року.

Між позивачем та відповідачем було укладено договір від 13 вересня 2013 року №1149-56/13 на перевезення пасажирів. Предметом договору є надання відповідачем права позивачу на перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування від 06 вересня 2013 року № 1149-56/13 за маршрутами: «Маріуполь (АС Південна) - Мангуш (ЗА)» згідно з випусками № 1,2; «Маріуполь (АС Південна) - Ялта (ЗА) через Н.Ялту» згідно з випуском № 1;«Маріуполь (АС Південна) - Мелекине (ЗА)» згідно з випусками № 1.2;«Маріуполь (АС Південна) - Б. Коса(ЗА)» згідно з випусками 1,2»;«Маріуполь (АС Південна) - Ялта (ЗА) через «Азовське» згідно з випуском № 1; «Маріуполь (АС Південна) - пансіонат «Будівельник» згідно з випусками № 1,2; «Маріуполь (АС Південна) - Урзуф (ЗА)» згідно з випусками № 1,2; «Маріуполь (АС Південна) - Юр'ївка (ЗА)» згідно з випусками № 1.2;«Маріуполь (АС Південна) - Шевчени (ЗА) через Радянську Україну» згідно з випуском № 1; «Маріуполь (АС Південна) - Захарівна (ЗА)» згідно з випуском № 1. (арк. справи 9)

Позивач 04 червня 2018 року звернувся до відповідача із заявою про продовження строку дії договору (дозволу) з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування. В додатку до заяви позивач додав: анкету для продовження строку дії договору (дозволу), відомості про автобуси, які будуть використовуватись на маршруті, відомості про додаткові умови обслуговування маршруту, відомості щодо інвестування коштів на придбання більш нових та/або комфортабельних автобусів (арк. справи 9-12, 13, 14-18).

Листом від 03 липня 2018 року № 1045/0/110-18 відповідач повідомив позивача про продовження терміну розгляду його заяви про продовження строку дії договору (арк. справи 8).

Листом від 19 липня 2018 року № 1161/0/111-18 відповідач повідомив позивача про не можливість продовження строку дії договору на перевезення пасажирів на приміських автобусних маршрутах загального користування, у зв'язку із встановленням випадку порушення позивачем умов пункту 2.3.7договору. У листі також зазначено, що згідно відомостей про автобуси, які будуть використовуватися на автобусному маршруті, Департамент не може вважати зазначені автобуси як придбання нових / або комфортабельних, стосовно тих, які використовувались (використовуються на теперішній час позивачем) автомобільним перевізником на об'єкті конкурсу(арк. справи 37).

Пунктом 2.3.7 договору № 1149/56/13 про перевезення пасажирів від 06 вересня 2013 року передбачено, що перевізник зобов'язаний забезпечити безкоштовний проїзд відповідних пільгових категорій громадян згідно з чинним законодавством України (арк. справи 10).

Актом № АН 051238 від 28 липня 2018 року проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, складеного Управлінням Укртрансбезпеки у Донецькій області, виявлено порушення під час надання послуг з регулярних перевезень пасажирів за маршрутом м.Маріуполь - с. Рада України», водієм транспортного засобу Богдан, який належить позивачеві, було відмовлено у пільговому перевезенні пасажирці, інваліду 2 групи, за яку передбачена відповідальність статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» (арк. справи 64).

Постановою про застосування адміністративно-господарського штрафу № 002291 від 22 серпня 2017 року, винесеною управлінням Укртрансбезпеки у Донецькій області, з позивача стягнуто адміністративно-господарський штраф у сумі 170 грн., який був сплачений останнім платіжним дорученням № 347 від 26 вересня 2017 року (акр. справи 63,65).

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Згідно з положеннями ст. 7 Закону України «Про автомобільний транспорт» організація пасажирських перевезень покладається: на міжміських та приміських автобусних маршрутах загального користування, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), зокрема на обласні держадміністрації.

Відповідно до ст. 43 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначення автомобільного перевізника на автобусному маршруті загального користування здійснюється виключно на конкурсних засадах.

За змістом ст. 44 цього Закону організація проведення конкурсу та визначення умов перевезень покладаються на органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Для підготовки та проведення конкурсу органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування утворюють конкурсний комітет, до складу якого входять представники відповідних органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті та територіальних органів Міністерства внутрішніх справ України, відповідальних за безпеку дорожнього руху, а також громадських організацій у сфері автомобільного транспорту.

Порядок проведення конкурсів визначає Кабінет Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2008 року № 1081 затверджено Порядок проведення конкурсу з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування (надалі - Порядок № 1081), який є обов'язковим для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами (організаціями), залученими на договірних умовах для організації забезпечення проведення конкурсів, конкурсними комітетами та автомобільними перевізниками (п. 1 Порядку).

Відповідно до пп. 1 п. 55 Порядку № 1081 організатор зобов'язаний забезпечити за заявою автомобільного перевізника продовження строку дії договору (дозволу), але не більше одного разу і не більше ніж на п'ять років у разі виникнення підстав, визначених абзацом дев'ятим пункту 53 цього Порядку.

Згідно з абз. 9 п. 53 Порядку № 1081 строк дії договору (дозволу) продовжується один раз на п'ять років за рішенням організатора перевезень за наявності заяви автомобільного перевізника - переможця попереднього конкурсу, яку він подає за формою згідно з додатком 7, в якій, зокрема, зазначається інформація про підтверджене інвестування коштів на придбання більш нових та/або комфортабельних автобусів стосовно тих, які використовувались автомобільним перевізником на об'єкті конкурсу, наявності вмотивованих підстав вважати зазначеного автомобільного перевізника таким, що більш нових та/або комфортабельних автобусів попереднього договору (дозволу).

Абзацом 2 пункту 29 Порядку № 1081 встановлено, що у разі продовження строку дії договору (дозволу) з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування автомобільний перевізник не пізніше ніж за 90 календарних днів до закінчення строку дії договору (дозволу) подає організатору перевезень заяву за формою згідно з додатком 6.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач звернувся до відповідача із заявою про продовження строку дії договору (дозволу) з перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування 04 червня 2018 року, тобто у визначений законодавством строк.

Однією із підстав для прийняття рішення про відмову в продовженні строку дії договору, відповідач зазначив порушення позивачем п.2.3.7 договору, що підтверджується постановою про застосування адміністративно-господарського штрафу від 22 серпня 2017 року №002291 за відмову водієм у пільговому перевезенні пасажира, пенсіонера за віком, інваліда 2 групи.

Згідно пояснень позивача наведена постанова була прийнята внаслідок допущенного порушення водієм ОСОБА_8, який 22 серпня 2017 року здійснював перевезення по маршруту № 58т «Маріуполь (АС Південна) - п. ст. Крим) у режимі міських перевезень на підставі договору № 155 від 30 грудня 2016 року, укладеного з виконавчим комітетом Маріупольської міської ради.

З наданого до матеріалів справи договору № 155 від 30 грудня 2016 року вбачається, що предметом цього договору є організація перевезень пасажирів автомобільним транспортом на автобусних маршрутах загального користування м. Маріуполя з метою забезпечення умов безпечного, якісного та ефективного перевезення пасажирів. Відповідно до додатку 1 до договору, маршрут на якому має працювати перевізник 58т (АС-2 сел.. «Старий Крим»).

Згідно пред'явленого позивачем розкладу руху автобусів на приміськом маршруті № 282 «Маріуполь АС «Південна» - Шевчени (Рада Україна) відстій автобус, зазначений у часі з 12 год. 35 хвилин до 13 год 20 хвилин (арк. справи 80).

Відповідно до станційної відомості Автовокзалу Маріуполь АС№2 «Південна» від 28 липня 2017 року рейс 8210 Маріуполь АС - Шевчени Рада України виконувався автобусом Богдан №НОМЕР_2 водій Смоляной, тобто зовсім інший автобус ніж зазначений в акті та постанові про застосування адміністративно господарської санкції (арк.справи 114).

З розкладу відправлень з кінцевих пунктів маршруту № 58т «АС-2 п. Старий Крим» на всі дні введеного з 29 березня 2016 року вбачається, що час відправлення маршруту № 58т «АС-2- с. Старий Крим» - 12 год. 40 хвилин (арк. справи 84), що збігається з часом зазначеної години в акті № АН 0051236 від 28 липня 2018 року (арк. справи 64).

Також, позивачем надана докладна водія ОСОБА_9 від 29 липня 2017 року по факту зазначеного інциденту де зазначив, що 28 липня 2017 року ним обслуговувався маршрут «АС-2- сел. Старий Крим» у міському режимі з часом відправлення з АС-2 згідного розкладу о 12 год. 30 хвилин (арк. справи 83).

Таким чином, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанцій про те, що відповідачем не доведено, що постанова від 22 серпня 2017 року підтверджує порушення позивачем саме вимог договору № 1149/56/13 від 06.09.2013р..

Другою підставою для відмови в продовжені дії договору став висновок відповідача про те,що згідно відомостей про автобуси, які будуть використовуватися на автобусному маршруті, не можливо вважати зазначені автобуси як придбання нових/або комфортабельних, стосовно тих, які використовувались (використовуються на теперішній час позивачем) автомобільним перевізником на об'єкті конкурсу.

Згідно з абз.9 п.53 Порядку №1081 строк дії договору (дозволу) продовжується один раз на п'ять років за рішенням організатора перевезень за наявності заяви автомобільного перевізника - переможця попереднього конкурсу, яку він подає за формою згідно з додатком 7, в якій, зокрема, зазначається інформація про підтверджене інвестування коштів на придбання більш нових та/або комфортабельних автобусів стосовно тих, які використовувались автомобільним перевізником на об'єкті конкурсу, наявності вмотивованих підстав вважати зазначеного автомобільного перевізника таким, що здійснював перевезення за цим маршрутом протягом попереднього періоду без порушення умов укладеного попереднього договору (дозволу).

Законодавством не встановлено обмежень щодо обсягів інвестування коштів на придбання більш нових та/або комфортабельних автобусів стосовно тих, які використовувались автомобільним перевізником на об'єкті конкурсу.

Відповідно до наданих до заяви про продовження дії договору відомості щодо інвестування коштів на придбання більш нових та/або комфортабельних автобусів, позивачем було інвестовано коштів протягом 2013-2018 років на придбання більш комфортабельного автобусу, що відповідає екологічним нормам категорії Євро -3 у сумі 331164 грн., за рахунок яких було придбано транспортний засіб ATAMAN A-09204, державний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію СХО 879926.

Таким чином, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції щодо дотримання позивачем вимог абз.9 п.5.3 Порядку №1081.

У своїй відповіді відповідач не обґрунтував, чому саме він дійшов висновку що не може вважати придбаний позивачем автобус як новий більш комфортабельний.

Відповідно до абзацу 1 пункту 55 Порядку № 1081 організатор зобов'язаний забезпечити за заявою автомобільного перевізника продовження строку дії договору (дозволу), але не більше одного разу і не більше ніж на п'ять років у разі виникнення підстав, визначених абзацом дев'ятим пункту 53 цього Порядку.

Враховуючи, що відповідач свої зобов'язання не виконав, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно задоволено позов.

Згідно пункту 3.1 рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення вказаних обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто, обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Безпідставне та протиправне відтермінування суб`єктом владних повноважень прийняття рішення про видачу або відмову у видачі документу дозвільного характеру, особливо, у випадку, за якого такий документ уже виданий, але завершує свою дію (рішення суб`єкта владних повноважень стосується виключно продовження терміну дії дозволу) є прихованою формою відмови у видачі такого документу та прямо суперечить принципу правової визначеності, на забезпечення якого законом саме і встановлені темпоральні обмеження у прийнятті рішень державою в особі її уповноважених органів.

Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Із системного аналізу наведених правових норм вбачається, що обов'язок доказування правомірності своїх дій та рішень в адміністративних справах покладається на суб'єкта владних повноважень, який подає до суду докази на обґрунтування правомірності своїх рішень, дій або бездіяльності, але ці докази були наявні та враховувались на момент прийняття оскаржуваного рішення, вчинення дії або бездіяльності.

Під час розгляду справи відповідачем не доведено з посиланням на конкретні докази, наявність підстав для відмови позивачеві у продовженні строку дії договору.

Частиною другою статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти, зокрема, рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб'єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 826/7631/15.

Згідно з позицією Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07 березня 2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справа № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12 квітня 2018 року у справі № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є право суб'єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

У разі наявності у суб'єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов'язання судом суб'єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб'єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов'язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов'язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 208/8402/14-а та від 29 березня 2018 року у справі № 816/303/16.

Натомість, у цій справі відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Оскільки судом встановлено, що відмова у продовженні строку дії договору є неправомірною, а інші альтернативні варіанти для прийняття рішення у відповідача, кожен з яких окремо є відносно правильними, відсутні, колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача щодо протиправного втручання судом у його дискреційні повноваження.

Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Право на єфективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

Щодо клопотання позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції в сумі 6650 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

За змістом пункту першого частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з положеннями частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб'єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі N 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі N814/698/16.

Позивачем для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу було надано договір про надання правничої допомоги від 01 квітня 2019 року, додаткова угода №1 від 04.04.2019р. до цього договору, звіт витраченого часу адвокатом по даній справі, платіжне доручення №1502 від 04.04.2019 року про сплату надання правничої допомоги згідно договору б/н від 01.04.2019 року на суму 6650 грн..

Колегія суддів приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6650 грн. є співмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), а відтак, клопотання позивача підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 134,139,310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту розвитку базових галузей промисловості Донецької обласної державної адміністрації на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року у справі №0540/6530/18-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року у справі №0540/6530/18-а - залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту розвитку базових галузей промисловості Донецької обласної державної адміністрації (місцезнаходження: 84306, Донецька обл., місто Краматорськ, вул. О.Тихого, буд. 6; ) на користь Приватного акціонерного товариства "Маріуполь-Авто" (місцезнаходження: 87531, Донецька обл., місто Маріуполь, вул.Макара Мазая, будинок 6, ) понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 650 (шість тисяч шістсот п'ятдесят) грн 00 копійок.

Вступна та резолютивна частина постанови прийнята у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 17 квітня 2019 року.

Постанова у повному обсязі складена у нарадчій кімнаті 18 квітня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 17 квітня 2019 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

І.В. Сіваченко