Справа № 280/877/19
Суддя: Сацький Роман Вікторович
Дата ухвалення: 2019-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

18 квітня 2019 року Справа № 280/877/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сацького Р.В., при секретарі Серебрянниковій О.А., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (адреса реєстрації: 69071, АДРЕСА_1, код ДРФО НОМЕР_1)

до відповідача 1 Міністерства юстиції України (юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, буд. 13, )

до відповідача 2 Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (юридична адреса: 69057, м. Запоріжжя, вул. Гагаріна, буд. 2 Б, )

до відповідача 3 Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6, )

про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

28 лютого 2019 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) до Міністерства юстиції України (далі відповідач 1), Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (далі відповідач 2) та Державної казначейської служби України (далі відповідач 3), в якому позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача1 та відповідача 2 щодо надання до Європейського суду з прав людини некоректної інформації про виконання в повному обсязі постанови Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17.05.2011 по справі №2а-47/2011, прийнятої відносно позивача на підставі якої Європейським судом з прав людини було винесено рішення №10035/07 ОСОБА_2 проти України та інші 191;

- стягнути з відповідача 3 на користь позивача компенсацію матеріальної шкоди на загальну суму 83933,33 грн., компенсацію моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн.;

- зобовязати відповідача 3 подати до суду звіт про виконання рішення суду в терміни, передбачені законодавством.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на теперішній час рішення №10035/07 «ОСОБА_2 проти України та інші 191» відносно заяви ОСОБА_1 виконано частково, про що свідчить постанова про закриття виконавчого провадження від 02.05.2018 ВП №54479692, складена Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, однак сплачена тільки справедлива сатисфакція, а нарахована за національним рішенням суду сума основної та додаткової пенсії в розмірі 72 269,01 грн. залишається непогашеною. Окрім того, відповідачем 2 до Європейського суду з прав людини була подана недостовірна інформація, і як наслідок невиконання рішення національного суду. На підставі цього, просить позов задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 05.03.2019 відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.

Представник відповідача 2, 25.03.2019 через канцелярію суду (вх. №11744) надав відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач 2 зазначає, що на виконання постанови Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17.05.2011 по справі №2а-47/2011позивачу здійснено перерахунок державної пенсії та додаткової пенсії позивача з 29.05.2010 по 22.07.2011, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та інваліду II групи, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком визначеного відповідно до вимог ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та ст.ст.50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». За результатами даного перерахунку, позивачу нараховано суму доплати у розмірі 72269,01 грн., що підтверджується розпорядженням № 147361 від 15.02.2013 та протоколом від 18.03.2013. Таким чином, оскільки постанову Заводського районного суду м. Запоріжжя від по справі № 2а-47/2011 виконано у повному обсязі, то до Європейського суду з прав людини надано коректну та достовірну інформацію. Тому для визнання протиправними дій відповідача 2 немає законних підстав. Окрім того, відповідач 2 звертає увагу суду на пропуск позивачем строку звернення до суду.

Від представника відповідача 1, 29.03.2019 через канцелярію суду (вх. №12451) надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач 1 зазначає, що Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя (правонаступник відповідач 2) листом від 04.11.2015 повідомило Уповноваженого про те, що на виконані постанови Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17.05.2011 у справі № 2а-47/2011 було здійснено перерахунок державної та додаткової пенсії позивачу з 29.05.2010 по 29.06.2010 та відповідно до протоколу від 23.06.2011 нарахована доплата у сумі - 5 456,53 грн була виплачена в липні 2011 року, а також здійснено перерахунок за період з 30.06.2010 по 22.07.2011 у сумі 72 269,01 грн, яка нарахована в додаткові списки на лютий 2013 року відповідно до протоколу від 18.02.2013. За результатами опрацьованої інформації, отриманої від органів державної влади, позиція Уряду України у справі ОСОБА_3 за заявою № 31418/13 була сформована та направлена до Європейського суду листом від 23.12.2015 з додатками.

15.06.2017 Європейський суд виніс рішення у справі «ОСОБА_2 проти України та 191 інша заява».

В ході виконання рішення, платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 02.10.2017 № 3344 стягувачу перераховано кошти в розмірі 31 378,57 грн (еквівалент 1 000 євро).

02.05.2018 державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №54479692 у зв'язку з повним фактичним виконанням рішення ЄСПЛ. Копія постанови відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» було направлено позивачу. На сьогоднішній день відповідачу 1 невідомо про існування рішення національного суду (виконаного або невиконаного) про стягнення на користь позивача коштів (як зазначає про те позивач) в розмірі 72 269,01 грн. Також у відзиві, відповідач 1 посилається на пропуск строку звернення із даним позовом до суду. З наведених підстав просить суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Від представника відповідача 3, 02.04.2019 через канцелярію суду (вх. №13178) був поданий відзив на позовну заяву. В обгрунтування відзиву відповідач 3 зазначає, що відповідно до постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 02.05.2018 ВП № 54479692 рішення Європейського суду з прав людини виконано 02.10.2017. Таким чином при здійсненні розрахунку зі стягувача державним виконавцем повинно було враховано пеню за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням 3 % річних. Також у вказаному рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що Уряд готовий виконати рішення національного суду, яке ще підлягає виконанню. Згідно з витягу Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, що є додатком до позовної заяви, вказане рішення Європейського суду з прав людини виконано в повному обсязі. Про такий факт щодо зазначення про скасування рішення суду першої інстанції позивачу було відомо з дати отримання копії рішення Європейського суду з прав людини. В свою чергу, позивачем у випадку незгоди з рішенням Європейського суду з прав людини, будь-які дії щодо його оскарження не вчинялись, що свідчить про згоду позивача з фактом викладеним у такому рішенні Європейського суду з прав людини. Оскільки позивачу виплачено за вказаним рішенням Європейського суду з прав людини матеріальну та моральну шкоду, всі судові та інших витрати, а також повинно було враховуватись та проведено виплату пені та 3 % річних. Таким чином враховуючи вищезазначене, позовна вимога щодо стягнення з Державної казначейської служби України компенсації матеріальних збитків, суми застосованих індексів інфляцій. суми 3 % річних, компенсації моральної шкоди не може підлягати задоволенню, у зв'язку з отриманням відповідної компенсації за довготривале невиконання постанови Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17.05.2011 по справі № 2а-47/2011. Окрім того, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів відповідно до бюджетних асигнувань, передбачених Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік. З наведених підстав, просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

12.04.2019 від представника позивача через канцелярію суду (вх. №14731) була подана відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 18.04.2019 відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача 2 про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

В зв'язку з розглядом справи в порядку письмового провадження, відповідно до вимог ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, розглянувши матеріали та з'ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наступне.

Постановою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 07.05.2011 по справі № 2а-47/2011, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2012, було зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя (правонаступник Центральне обєднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя) здійснити перерахунок ОСОБА_1 державної пенсії та додаткової пенсії.

Відповідач 2 листом від 04.11.2015 повідомило Уповноваженого про те, що на виконані постанови Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17.05.2011 у № 2а-47/2011 було здійснено перерахунок державної та додаткової пенсії ОСОБА_1 з 29.05.2010 по 29.06.2010 та відповідно до протоколу від 23.06.2011 нарахована доплата у сумі - 5 456,53 грн. та була виплачена в липні 2011 року, а також здійснено перерахунок за період з 30.06.2010 по 22.07.2011 у сумі 72 269,01 грн, яка нарахована в додаткові списки на лютий 2013 року відповідно до протоколу від 18.02.2013.

29.01.2015 Європейський суд надіслав на опрацювання Уповноваженому 5000 справ зі скаргами на тривале невиконання рішень національних судів, серед яких містилась і справа ОСОБА_1 за заявою № 31418/13 зі скаргою на тривале невиконання постанови Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17.05.2011 по справі № 2а-47/2011.

За результатами опрацьованої інформації, отриманої від органів державної влади, позиція Уряду України у справі ОСОБА_3 за заявою № 31418/13 була сформована та направлена до Європейського суду листом від 23.12.2015 з додатками.

15.06.2017 Європейський суд виніс рішення у справі «ОСОБА_2 проти України та 191 інша заява» (заява № 10035/07 та 191 інша заява).

В ході виконання рішення було відкрито виконавче провадження №54479692, платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 02.10.2017 № 3344 стягувачу перераховано кошти в розмірі 31 378,57 грн (еквівалент 1 000 євро).

02.05.2018 державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з повним фактичним виконанням рішення ЄСПЛ.

Однак позивач, вважає, що згідно рішення ЄСПЛ була сплачена тільки справедлива сатисфакція, а нарахована за національним рішенням суду сума основної та додаткової пенсії в розмірі 72 269,01 грн. залишається непогашеною.

Представниками позивача неодноразово подавались скарги до органів Пенсійного фонду з проханням провести розслідування стосовно встановлення виплати нарахувань у сумі 72 269.01 грн. якійсь іншій особі. Натомість тільки в останній відповіді, на думку позивача, органами Пенсійного фонду було підтверджено про наявність заборгованості за постановою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17.05.2011 по справі №2а-47/2011.

Існування даної заборгованості та наданням неправдивої інформації до Уповноваженого і як наслідок спричинення матеріальної шкоди та моральної шкоди і стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 46 Конституція України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Щодо пропущення строку звернення до суду суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України).

Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд не вважає пропущеним строк звернення позивача до адміністративного суду, встановлений частиною другою статті 122 КАС України, оскільки предмет позову є триваючим у часі на предмет визначення його відповідності нормам законодавства.

Також при відкриття провадження у дангій адміністративній справі, суд, керуючись статтями 122, 171 КАС України відкрив адміністративне провадження.

Відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України регулює Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (далі - Закон № 3477-IV).

В розумінні статті 1 цього Закону, рішення - це:

а) остаточне рішення Європейського суду з прав людини у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

б) остаточне рішення Європейського суду з прав людини щодо справедливої сатисфакції у справі проти України; в) рішення Європейського суду з прав людини щодо дружнього врегулювання у справі проти України;

г) рішення Європейського суду з прав людини про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України.

Органом представництва, згідно визначення наведеного у цій же нормі, визначено орган, відповідальний за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та координацію виконання його рішень.

Так, відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України №784 від 31.05.2006, на Міністерство юстиції покладено функції органу, відповідального за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання його рішень. При цьому, пунктом 3 цієї ж Постанови установлено, що представництво України в Європейському суді з прав людини у разі розгляду питань дотримання нею Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та звітування про хід виконання рішень Європейського суду з прав людини у справах проти України здійснюється в установленому порядку Міністерством юстиції через Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України "Про виконавче провадження", іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.

В розумінні частини першої статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі Закон №1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно до пункту 8 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII, підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України.

При цьому, згідно частини першої статті 5 Закону №1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Разом з цим, суд відмічає, що згідно пункту 9 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" , виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

За приписами статті 7 Закону №3477-IV протягом десяти днів від дня отримання повідомлення суду про набуття рішенням статусу остаточного орган представництва:

а) надсилає стягувачеві повідомлення з роз'ясненням його права подати до державної виконавчої служби заяву про виплату відшкодування, в якій мають бути зазначені реквізити банківського рахунка для перерахування коштів;

б) надсилає до державної виконавчої служби оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України.

Державна виконавча служба упродовж десяти днів з дня надходження документів, зазначених у пункті "б" цієї частини, відкриває виконавче провадження.

Неподання Стягувачем заяви про виплату відшкодування не є перешкодою для виконання Рішення.

Відповідно до статті 1 Закону №3477-IV Органом представництва є орган, відповідальний за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та координацію виконання його рішень.

Згідно пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України №784 від 31.05.2006, на Міністерство юстиції України покладено функції органу, відповідального за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання його рішень. При цьому, пунктом 3 цієї ж Постанови установлено, що представництво України в Європейському суді з прав людини у разі розгляду питань дотримання нею Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та звітування про хід виконання рішень Європейського суду з прав людини у справах проти України здійснюється в установленому порядку Міністерством юстиції через Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України "Про виконавче провадження", іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.

Частина перша статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі Закон №1404-VIII) визначає виконавче провадження як завершальну стадію судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII, підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України.

Згідно частини першої статті 5 Закону №1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що у відповідності до описової частини постанови Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17.05.2011 по справі № 2а-47/2011 позивач просив суд поновити строк звернення до суду з зазначеним позовом, визнати дії відповідача неправомірними, зобов'язати його усунути зазначені порушення, провівши вказані перерахунки та виплатити з 28.05.2008 з розрахунку державної пенсії у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю з розрахунку 75 процентів мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, дорівнюючої прожитковому мінімуму, встановленому відповідно до Закону України „Про прожитковий мінімум", з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період, та зобов'язати відповідача сплатити заборгованість.

Суд у постанові від 17.05.2011 по справі №2а-47/2011 постановив:

«Позов задовольнити частково. Визнати, дії управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя щодо відмови в перерахунку пенсії ОСОБА_1 у відповідності з вимогами, встановленими ст. 50, ч. 4 ст. 54, ч. З ст. 67 Закону України Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" протиправними з 29.05.2010.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя перерахувати ОСОБА_1 державну пенсію та додаткову пенсію, як учаснику ліквідації наслідків' аварії на Чорнобильській АЕС, інваліду 2 групи, з 29.05.2010 виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком визначеного відповідно до Ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.»

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2012 по справі № 2а-47/2011 апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя залишено без задоволення, а постанову Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17.05.2011 по справі № 2а-47/2011 залишено без змін.

На виконання постанови Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17.05.2011 відповідачем 2 позивачу здійснено перерахунок державної пенсії та додаткової пенсії з 29.05.2010 по 22.07.2011, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та інваліду II групи, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком визначеного відповідно до вимог ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

За результатами даного перерахунку, позивачу нараховано суму доплати у розмірі 72269,01 грн., що підтверджується розпорядженням № 147361 від 15.02.2013 та протоколом від 18.03.2013.

29.01.2015 Європейський суд надіслав на опрацювання Уповноваженому 5000 справ зі скаргами на тривале невиконання рішень національних судів, серед яких містилась і справа ОСОБА_1 за заявою № 31418/13 зі скаргою на тривале невиконання постанови Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17.05.2011 по справі № 2а-47/2011

Відповідч 2 листом від 04.11.2015 повідомило Уповноваженого про те, що на виконані постанови Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17.05.2011 у № 2а-47/2011 відповідачем 2 було здійснено перерахунок державної та додаткової пенсії ОСОБА_1 з 29.05.2010 по 29.06.2010 та відповідно до протоколу від 23.06.2011 нарахована доплата у сумі - 5 456,53 грн була виплачена в липні 2011 року, а також здійснено перерахунок за період з 30.06.2010 по 22.07.2011 у сумі 72 269,01 грн, яка нарахована в додаткові списки на лютий 2013 року відповідно до протоколу від 18.02.2013.

За результатами опрацьованої інформації, отриманої від органів державної влади, позиція Уряду України у справі ОСОБА_3 за заявою № 31418/13 була сформована та направлена до Європейського суду листом від 23.12.2015 з додатками.

Відповідно до статті 7 Закону України Уповноважений у справах Європейського суду з прав людини повідомив Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України службовою запискою від 03.07.2017 № 4695/12.0.1/48-17 про ухвалення Європейським судом рішення у справі «ОСОБА_2 проти України та 191 інша заява» (заява № 10035/07 та 191 інша заява) і надіслав документи, необхідні для відкриття виконавчого провадження.

15.06.2017 Європейський суд виніс рішення у справі «ОСОБА_2 проти України та 191 інша заява» (заява № 10035/07 та 191 інша заява).

В ході виконання рішення, було відкрито виконавче провадження ВП №54479692 платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 02.10.2017 № 3344 стягувачу перераховано кошти в розмірі 31 378,57 грн. (еквівалент 1 000 євро).

02.05.2018 державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №54479692 у зв'язку з повним фактичним виконанням рішення ЄСПЛ.

За таких обставин, суд вважає безпідставними доводи позивача про надання до Європейського суду з прав людини відповідачем 1 та відповідачем 2 у справі №2а-47/2011 некоректної інформації про виконання Постанови Заводського районного суду м. Запоріжжя.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача 3 компенсації матеріальної шкоди у сумі 83933,33 грн. та компенсації моральної шкоди у розмірі 20000 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальний порядок та умови відшкодування моральної шкоди визначені Цивільним кодексом України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 23 вказаного Кодексу передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України, яка передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до абзацу 2 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно до п. 5 зазначеної Постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Наявність моральної шкоди доводить потерпіла особа, зазначаючи у позовній заяві, які негативні наслідки мають місце, у чому саме полягають моральні втрати, чим обґрунтовано розмір їх відшкодування. Письмовими доказами на ствердження наявності моральної шкоди можуть бути, зокрема, медичні довідки про виникнення захворювання чи інше погіршення стану здоров'я у зв'язку з хвилюваннями, спричиненими посяганням на права потерпілого; висновки лікарів чи медичних комісій про ступінь втрати працездатності, про необхідність проведення хірургічної операції; довідки про відрахування з вузу тощо.

У документі медичного характеру має бути зазначено, коли виникло захворювання, в результаті чого, чи могло воно стати наслідком психічних переживань через порушення конкретного права, мало місце погіршення загального стану чи сталося загострення хронічної хвороби у визначений період часу тощо.

Факт завдання моральної шкоди може бути підтверджений також показаннями свідків, зокрема, про важкий душевний стан потерпілого, спричинений правопорушенням, його переживання, хвилювання, зміни в самопочутті, загальному душевному настрої тощо, стані здоров'я, способі життя, спілкування, звичках, працездатності.

Верховний суд України в своїй Постанові Пленуму від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (п.4) зазначає, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Позивач стверджує про те, що йому завдано моральну шкоду відповідачем 3 натомість не доведено факт завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявності втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, не визначено, якими доказами це підтверджується.

Суд також зазначає, що позивач не обґрунтував чому саме такий розмір моральної шкоди підлягає відшкодуванню, в зв'язку з чим погоджується з доводами відповідача, що позовна вимога про стягнення моральної шкоди в розмірі 20000,00 грн. є безпідставною, необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає.

Суд також зазначає, що вимога щодо компенсації матеріальної шкоди , яка полягає у компенсації матеріальних збитків, індексів інфляції та 3% річних задоволенню не підлягає на підставі наступного.

Статтею 1 Закону України від 05.06.2012 № 4901-VІ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон України № 4901-VІ) зазначено, що даним законом встановлюються гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» та особливості їх виконання.

Згідно пункту 1 статті 3 Закону № 4901-VІ виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує політику в сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

03.08.2011 був прийнятий Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (далі - Порядок № 845).

Так, Порядок №845 визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

За приписами пункту 24 Порядку №845 стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, документи, зазначені у пункті 6 Порядку.

Відповідно до пункту 3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Згідно з частиною 1 пункту 49 Порядку № 845 у разі, коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України у частині збільшення видатків на виконання бюджетної програми КПКВК 3504040, проте відповідні зміни прийняті не були.

При цьому відповідно до частини другої статті 32 Бюджетного кодексу України Міністерство фінансів України є головним розпорядником коштів за бюджетною програмою КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою», відповідає за складання проекту Закону про Державний бюджет України, забезпечує формування та реалізує державну фінансову та бюджетну політику, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Казначейство, відповідно до наданих повноважень, здійснює виконання рішень судів, дотримуючись пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України та пункту 3 Порядку виконання рішень, якими передбачено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів та у межах суми, передбаченої законом про Державний бюджет України на відповідний рік за бюджетною програмою КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державо», що відповідає принципу справедливості та забезпечує рівні права стягувачів на одержання коштів Державного бюджету за рішенням суду.

Суд зазначає, що під неправомірними діями суб'єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у прийнятті рішення чи у здійсненні юридично значимих й обов'язкових дій не на користь зацікавлених осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб'єкта владних повноважень, були об'єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично здійснені не на його користь.

Для визнання неправомірними дії недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов'язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов'язковому виконанню відповідно до закону, фактично були виконані з порушенням норм чинного законодавства та всупереч обов'язків суб"єкта владних повноважень. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі вчинення таких дій, а також наслідки неправомірності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Відповідно до листа Департаменту пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України від 22.05.2018 № 2707/Л-11 позивачу було роз'яснення порядок виконання даного рішення суду та рекомендовано звернутися з відповідним пакетом документів до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

В свою чергу, як вбачається із матеріалів справи позивач не звертався до відповідного органу державної виконавчої служби щодо виконання постанови суду першої інстанції по справі № 2а-47/2011.

Таким чином враховуючи вищенаведене ствердження позивача щодо довготривалого невиконання судового рішення за вини боржника є помилковим.

Щодо клопотання про зобов'язання відповідача 3 подати звіт про виконання судового рішення по цій справі, суд зазначає, що відповідно до ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу вказаної норми вбачається, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суб'єктом владних повноважень - відповідачем у справі, є правом, а не обов'язком суду. Застосування наведеної норми є прерогативою суду, та передбачає право діяти на власний розсуд.

Суд зауважує, що матеріали справи не містять доказів існування у владного суб'єкта наміру допускати порушення закону у процедурі перерахунку та виплати пенсії. З огляду на зазначені обставини та норми Кодексу адміністративного судочинства України, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про встановлення судового контролю.

При розгляді даної справи суд також враховує положення пунктів 32-41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради Європейських суддів щодо якості судових рішень, в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із статтею 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Перевіривши юридичну, фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єктів владних повноважень та доказів, наданих позивачами, суд доходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України, у разі і відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 139, 241, 243-246 та 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя та Державної казначейської служби України про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії, - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписане суддею 18.04.2019.

Суддя Р.В.Сацький