Справа № 754/16380/17
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2019-04-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Губської О.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

До Деснянського районного суду м. Києва звернулась ОСОБА_3 з адміністративним позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в якому просила суд:

- стягнути з відповідача на її користь недонараховану та невиплачену пенсію за період з 12.11.2008 по 31.10.2017 в розмірі 402462,26 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 листопада 2018 року адміністративний позов задоволено:

- визнано бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо недонарахування та невиплати державної пенсії ОСОБА_3 в розмірі, визначеному постановою Апеляційного суду м. Києва від 12.04.2011 року у справі № 22а-/2690/8201/11, згідно ст. 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, згідно ст. 50 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, відповідно до ст.ст. 50, 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», взявши за основу розмір мінімальної пенсії за віком, відповідно до ч.1 ст. 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за період з 12.11.2008;

- стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_3 недонараховану та невиплачену пенсію за період з 12.11.2008 року по 31.10.2017 року в розмірі 402 462,26 грн.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновку суду чинному законодавству і дійсним обставинам справи просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Учасники судового процесу, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, в судове засідання не з'явились та явку уповноважених представників до суду не забезпечили. Причини неявки суду не повідомили.

З огляду на зазначене та керуючись приписами п. 2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України суд вирішив розгляд даної справи здійснити у порядку письмового провадження.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 11.12.2009 було задоволено позов ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському р-ні м. Києва та зобов'язано останнього здійснити перерахунок та виплату позивачу починаючи з 12.03.2007 державної пенсії в розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, відповідно до ст.ст. 50, 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», взявши за основу розмір мінімальної пенсії за віком, встановлений ч.1 ст. 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням проведених за вказаний період позивачеві виплат.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 12.04.2011 постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 11.12.2009 в частині строку зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському р-ні м. Києва здійснити перерахунок основної державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, скасовано та ухвалено нове рішення, яким зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському р-ні м. Києва здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_3 державної пенсії згідно ст. 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, згідно ст. 50 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, відповідно до ст.ст. 50, 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», взявши за основу розмір мінімальної пенсії за віком, відповідно до ч.1 ст. 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за період з 12.11.2008, з урахуванням проведених виплат. В решті постанову суду залишено без змін.

Постановою Кабінету Міністрів України №1055 від 16.12.2015 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» проведено реорганізацію структури окремих районних управлінь Пенсійного фонду шляхом злиття. Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському р-ні м. Києва увійшло до складу Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - ЛОУПФУ в м. Києві).

Листом від 02 жовтня 2017 року ЛОУПФУ в м. Києві №14723/13 повідомило позивачу, що на виконання постанови Апеляційного суду м. Києва у справі №22-а/2690/8201/11 від 12.04.2011 відповідачем проведено перерахунок державної пенсії позивачу в розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, як особі, постраждалій внаслідок Чорнобильської катастрофи, виходячи з 75% мінімальної пенсії за віком, починаючи з 12.11.2008 року, з урахуванням проведених виплат. Після проведеного перерахунку згідно судового рішення нараховано кошти в розмірі 46567,50 грн. Зазначено також, що виплата донарахованої суми, яка не перевищує бюджетні призначення на поточний рік, буде здійснена за наявності відповідного фінансування з Державного бюджету України.

В матеріалах справи міститься довідка про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії ОСОБА_3 за період з 01.11.2008 року по 30.06.2017 року, відповідно до якого фактично виплачений розмір пенсії за даний період становить 429516,26 грн.

В той же час, позивачем було проведено власний розрахунок розміру пенсії, яка повинна була бути їй виплачена за період з 12.11.2008 по 31.10.2017 на підставі постанови Апеляційного суду м. Києва від 12.04.2011 та встановлено, що після проведеного перерахунку згідно судового рішення розмір належної їй до виплати суми повинен був скласти 831978,52 грн.

З огляду на зазначене та вважаючи, що відповідачем було безпідставно не донараховано та не виплачено їй пенсію у розмірі 402462,26 грн. на виконання постанови Апеляційного суду м. Києва від 12.04.2011, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, Деснянський районний суд м. Києва виходив з того, що відповідачем дійсно належним чином не виконується постанова Апеляційного суду м. Києва від 12.04.2011 року, а посилання відповідача на відсутність виділених з Державного бюджету коштів як на причину невиконання покладеного на нього обов'язку по проведенню перерахунку та виплати пенсії суд визнав таким, що суперечить практиці Європейського Суду з прав людини.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Частиною 1 ст. 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи абозаконні інтереси.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Статтею 14 КАС України встановлено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до вимог КАС адміністративний позов може містити вимоги про зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії.

Згідно п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

При цьому, колегія суддів зауважує, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись, з поміж іншого, про наявність права на позов у матеріальному розумінні, а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Колегія суддів зазначає, що Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013 у Рішенні від 26 червня 2013 року (Рішення N 5-рп/2013), звернув увагу, що вже неодноразово зазначав про те, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року N 18-рп/2012 (Рішення N 18-рп/2012)); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року N 11-рп/2012 (Рішення N 11-рп/2012). Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Таким чином, у відповідності до зазначених правових норм, зокрема, Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, колегія суддів погоджується із доводами позивача та висновками суду першої інстанції, що постанова Апеляційного суду м. Києва у справі №22-а/2690/8201/11 від 12.04.2011 є обов'язковою до виконання на всій території України, проте зазначена обставина не заперечується також і апелянтом.

Водночас, як вбачається зі змісту заяви позивача про зміну предмету позову від 21.02.2018 та відзиву на апеляційну скаргу, суть даного спору зводиться фактично до незгоди останнього з виконанням відповідачем зазначеного судового рішення, яке набрало законної сили.

Так, у позовній заяві позивач вказує, що починаючи з 12 листопада 2008 року по 21 жовтня 2017 року виплата пенсії, що їй призначена постановою Апеляційного суду м. Києва у справі № 22-а/2690/8201/11 від 12.04.2011 жодного разу не проводилась.

Разом з цим, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення Деснянського районного суду м. Києва, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем дійсно належним чином не виконується постанова Апеляційного суду м. Києва від 12.04.2011.

При цьому, колегією суддів встановлено, що між сторонами не виникло нового спору, а має місце продовження тих самих спірних правовідносин, які розглядалися судами у справі № 22-а/2690/8201/11, проте на стадії його виконання.

У свою чергу, колегія суддів зауважує, що відповідно до вимог чинного законодавства за невиконання рішення суду винні особи несуть відповідальність згідно з законом.

Зокрема, стаття 382 Кримінального кодексу України (в редакції чинній на час ухвалення судових рішень) передбачає кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення суду.

Також законодавством передбачена можливість судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративній справі, порядок встановлення і здійснення якого регламентований статтею 267 КАС України (в редакції чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій).

За змістом наведеної статті, встановлення судового контролю може здійснюватися за ініціативою особи, на користь якої ухвалено постанову суду, шляхом подання нею заяви в порядку статті 267 КАС України про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду (частини дев'ята та десята статті 267 КАС України).

Передбачено й право учасників виконавчого провадження (крім державного виконавця) та осіб, які залучаються до проведення виконавчих дій, звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Тобто, законодавством закріплений окремий порядок встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, яке набрало законної сили.

Так, визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення врегульовано приписами ст. 383 КАС України.

Відповідно до положень ч. 1 вказаної норми особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, нормами процесуального законодавства передбачено можливість впливу на відповідача - суб'єкта владних повноважень, у випадку наявності бездіяльності щодо виконання судового рішення, яке набрало законної сили, шляхом визнання такої бездіяльності протиправною та постановлення окремої ухвали, передбаченої ст.249 КАС України, в порядку, визначеному ст.383 КАС України, на підставі відповідної заяви особи-позивача.

В той же час, колегія суддів акцентує увагу, що порядок розгляду заяви про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду є відмінним від розгляду позовного провадження та нормами процесуального законодавства не передбачено можливості в порядку позовного провадження визнавати протиправною бездіяльність суб'єктів владних повноважень щодо не виконання рішення суду, яке набрало законної сили, оскільки в даному випадку законодавством передбачено юридичну відповідальність.

Тобто, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов'язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Отже, вимоги позивача, які пов'язані з питаннями виконання судового рішення, повинні розглядатись в порядку судового контролю за виконанням останнього.

При цьому, в порядку здійснення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах не передбачено звернення позивача з окремим позовом щодо зобов'язання виконання судового рішення по іншій справі.

У свою чергу, як було встановлено судом апеляційної інстанції спірні правовідносини не породжують жодних нових прав та обов'язків, окрім тих, що пов'язані із виконанням відповідачем рішення суду, яке набрало законної сили. Єдиною підставою якою позивач обґрунтовує позовні вимоги є те, що судове рішення, яким було зобов'язано відповідача здійснити перерахунок та виплату їй державної пенсії згідно ст. 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, згідно ст. 50 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, відповідно до ст.ст. 50, 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», взявши за основу розмір мінімальної пенсії за віком, відповідно до ч.1 ст. 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за період з 12.11.2008 року, з урахуванням проведених виплат є фактично не виконаним, оскільки відповідач безпідставно недонарахував та не виплатив їй пенсію у розмірі 402 462,26 грн.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, за наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку колегія суддів дійшла висновку, що позивачем було обрано неналежний спосіб захисту порушених прав, свобод та інтересів, оскільки позовні вимоги фактично стосуються протиправної бездіяльності відповідача щодо невиконання судового рішення, яке набрало законної сили та спонукання його до вчинення відповідних дій з його виконання, що може бути вирішено в порядку, передбаченому ст. 383 КАС України, а не в порядку загального позовного провадження.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративнрого суду, яка викладена останнім, зокрема, в постанові від 20 грудня 2018 року у справі № 2а/155/17/2015.

У вказаній постанові Верховний суд, зокрема, вказує що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що подання окремого позову про зобов'язання пенсійного органу виконати судове рішення свідчить про обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав, оскільки не відновлює і не може відновити порушені, як на думку позивача, права, свободи та інтереси, які вже були захищені судом у іншій справі. При цьому, роз'яснено спеціальний порядок встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, що виключає можливість звернення заінтересованої особи до суду в загальному порядку (в порядку позовного провадження).

У свою чергу, колегія суддів зазначає, що обрання неналежного способу захисту може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апелянта заслуговують уваги, оскільки спростовують висновки суду першої інстанції.

При цьому, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не повно з'ясовані обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм процесуального права, що є підставою для його скасування, та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 листопада 2018 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді О.О. Беспалов

О.А. Губська

Повний текст постанови виготовлено 17 квітня 2019 року