Справа № 820/4957/18
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2019-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 р.Справа № 820/4957/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Бартош Н.С. , Тацій Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., м. Харків, повний текст складено 12.12.18 року по справі № 820/4957/18

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у Харківській області

про скасування податкових повідомлень-рішень,рішення та вимоги,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі по тексту - ФОП ОСОБА_1, позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДФС у Харківській області (далі по тексту - ГУ ДФС у Харківській області, відповідач), в якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив суд: скасувати податкові повідомлення-рішення від 27.04.2018 року №, №, №, №, №, №004761315, № та від 07.08.2018 року №5, №5; скасувати рішення від 07.08.2018р. №5; скасувати вимогу від 07.08.2018 року №Ф-5.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що податкові повідомлення-рішення від 27.04.2018 року №, №, №, №, №, №004761315, № та від 07.08.2018 року №5, №5; рішення від 07.08.2018р. №5 та вимога від 07.08.2018 року №Ф-5, що складені Головним управлінням ДФС у Харківській області ґрунтуються на помилкових судженнях субєкта владних повноважень, є незаконними та такими, що підлягають скасуванню.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2018 р. в задоволенні адміністративного позову Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (61183, м. Харків, вул. Дружби Народів, буд. 228 Б, кв. 15, код НОМЕР_1) до Головного управління ДФС у Харківській області (61057, м. Харків, вул. Пушкінська, 46, ) про скасування податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2018 р. по справі №820/4957/18 скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 Стягнути з ГУ ДФС у Харківській області на користь ФОП ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2018 року по справі №820/4957/18 є таким, що не ґрунтується на засадах верховенства права, є незаконним і необґрунтованим, ухвалене судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалено на підставі неповно зясованих обставин в адміністративній справі, чим порушено вимоги ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства. Посилається, що на сторінці 11 акту перевірки зазначається про те, що до складу валових витрат за 2015-2017 роки віднесено придбання ПММ, запчастин, ремонт автотранспортних засобів, шин, заробітну плату, кошти на відрядження, послуги оренди транспортних засобів, послуги сторонніх перевізників, відсотки банка. При цьому, податковим органом констатовано безпідставне включення наступних витрат: коштів на відрядження; вартість запчастин для автомобілів та їх ремонту у 2017 році. Так, щодо витрат на відрядження посилається на приписи п.п. 177.4.4. п. 177.4. ст.177 ПК України, п.п. 177.4.5. п. 177.4. ст.177 ПК України, а тому вважає, що не міститься заборон на включення витрат на відрядження осіб, що надають послуги ФОПу. Щодо вартості запчастин для автомобілів та їх ремонту у 2017 році зазначає, що незрозуміло чому податковий інспектор віднесла транспортні засоби, які він використовує у своїй господарській діяльності до основних засоби подвійного призначення та яким чином було встановлено таке подвійне призначення. У свою чергу, функціональним призначенням зазначених транспортних засобів є: по - перше, надання транспортних та експедиційних послуг, що підтверджується актом перевірки та наданими до перевірки документами. Отже, наявне використання виключно в рамках підприємницької діяльності - очевидно, що ні про яке подвійне призначення даних транспортних засобів і мови не може бути. Щодо донарахування єдиного внеску вказує, що недоведеність податковим органом помилкового визначення чистого оподаткованого доходу позивача за 2015-2017 рік, тягне за собою помилкове визначення розміру єдиного внеску за відповідний період. Стосовно військового збору зазначає, що враховуючи відсутність підстав для здійснення донарахування ФОП ОСОБА_1О податку на доходи фізичних осіб з підстав, викладених у п.1.1., п.1.2., п.1.3. даної скарги, не вбачається і аргументів для донарахування сум військового збору.

Відповідач, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на те, що доводи апелянта щодо необґрунтованості та незаконності судового рішення є помилковими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, а відтак і відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Сторони по справі про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про вручення, які містяться в матеріалах справи.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів наголошує, що відповідно приписів ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди позивача з висновком податкового органу про неможливість включення витрат на відрядження осіб, що надають послуги позивачу; завищення суми витрат внаслідок порушення позивачем п.п.177.4.5 п.177.4 ст. 177 ПК України та включення до витрат сум вартості придбаних запчастин для автомобілів та їх ремонту у 2017 р.; недоведеність податковим органом помилкового визначення чистого оподаткованого доходу позивача за 2015-2017 рік, що тягне за собою помилкове визначення розміру єдиного внеску за відповідний період; відсутності підстав донарахування сум військового збору.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що фахівцями Головного управління ДФС у Харківській області, на підставі наказу від 12.02.2018 р. №936 Про проведення документальної планової перевірки самозайнятої особи ОСОБА_1О., направлення на перевірку №543 від 05.03.2018 р., повідомлення від 12.02.2018 р. №107, наказу №1925 від 20.03.2018 р. Про продовження терміну проведення планової перевірки самозайнятої особи ОСОБА_1О. проведена документальна планова виїзна перевірка ФО-П ОСОБА_1 щодо дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2017 роки, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування (далі ЄСВ), валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2017 роки.

За результатами перевірки було складено акт від 03.04.2018 за №1202/20-40-13-15 07/НОМЕР_1, висновками якого встановлені наступні порушення: п. 44.3 п.п 44.4ст. 44 ПК України; п. 44.6, п.44.3 ст. 44, п. 177.10 ст. 177 ПК України, а саме: не ведення обліку доходів та витрат за період з 01.01.2015р по 31.12.2017р.; п.п. 176.2 б) ст. 176 ПК України та Порядку заповнення та подання податковими агентами податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом ДПАУ від 24.12.2010р. №1020 за 2015р.; пп.164.1.3 п.164.1 ст.164, п.177.2 п.177.4 ст. 177 ПК України, занижено суму податкових зобовязань з податку на доходи фізичних осіб від здійснення діяльності за період, що перевірявся, на суму 202 264,86грн., в т.ч. за 2015р. - 10242,45грн, 2016р - 36 322,83грн.; за 2017- 155 699,58грн.; п.п. 1.2 п. 16 прим. 1 підрозділу 10 Розділу XX ПКУ, занижено суму військового збору 16 924,41грн., в т.ч. за 2015р. 922,54грн., 2016р.- 3026,91грн., 2017р.-12974,97грн.; ч.2 п.1 ст.7, п.11 ст.8 , п.2 ст.9 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування із змінами та доповненнями, у результаті чого визначено суму єдиного внеску на загальнообовязкове соціальне страхування в сумі 138 333,11грн., в т.ч. за 2015р. 16 047,49грн., за 2016рік- 21 390,58грн., за 2017рік 100 895,04грн.; п.198.1,п.198.5, п.198.6 ст.198, п.189.1 ст.189 ПК України, в результаті чого занижено податок на додану вартість, за 2015 - 3132,00грн.; п.201.10 ст.201 ПК України (в редакції, що діяла протягом 2015-2017рр.), в частині несвоєчасної реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних за період з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. на загальну суму ПДВ 5 450 грн.; несвоєчасна реєстрація податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних при виникненні податкових зобовязань за період жовтень 2015р.-жовтень 2017р., чим порушено вимоги п.201.10 ст.201 ПК України; п.п. 168.1.2 п. 168.1 ст. 168 ПК України, а саме: порушення дотримання встановлених термінів сплати (перерахування) податку на доходи фізичних осіб до бюджету; п.п.1.4 п.161 та ст.168 ПК України, а саме: порушення дотримання встановлених термінів сплати (перерахування) військового збору до бюджету.

На підставі висновків акту перевірки контролюючим органом були прийняті: рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нараховано єдиного внеску від 27.04.2018 р.; вимога про сплату боргу (недоїмки) від 27.04.2018 р. №Ф-; податкові повідомлення-рішення №, №, №, №, №, №, №, №004761315, № та №.

Не погоджуючись з вищевказаними рішеннями ФОП ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до Харківського окружного адміністративного суду.

При цьому в порядку ст.56 ПК України оскаржував зазначені вище рішення до ДФС України.

Рішенням про результати розгляду скарги від 04.07.2018 року №9558/Г/99-99-11-02- 01-14 Державною фіскальною службою України було скасовано податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Харківській області від 27.04.2018 року № в частині визначення грошового зобовязання по податку на доходи фізичних осіб за податковим зобовязанням - 156895,74 грн. і застосованих штрафних санкцій у розмірі 39223,84 грн., та № в частині визначення грошового зобовязання з військового збору за податковим зобовязанням - 13074,64 грн. та застосованих штрафних санкцій у розмірі 3268,66 грн., а в інших частинах зазначені податкові повідомлення-рішення залишено без змін; скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Харківській області від 27.04.2018 року №; залишено без змін податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Харківській області від 27.04.2018 року №, №, №, №, №, №004761315, №.

Скаргу ФОП ОСОБА_1 - задоволено частково. Зобовязано ГУ ДФС у Харківській області врахувати дане рішення до рішення ДФС від 05.06.2018 року №5066/Г/99-99-02-02-02-25, прийнятого за результатами розгляду скарги з питання нарахування єдиного внеску.

У звязку з чим, позивачем збільшено позовні вимоги відповідною заявою.

В свою чергу, ГУ ДФС у Харківській області, з урахуванням рішення про результат розгляду скарги від 04.07.2018 року №9558/1799-99-11-02-01-14 ДФС України, прийнято: податкове повідомлення-рішення №5 від 07.08.2018 року за платежем військовий збір на загальну суму 4812,21 грн. (за податковим зобов'язанням 3849,77 грн. та за штрафними санкціями 962,44 грн.); податкове повідомлення-рішення №5 від 07.08.2018 року за платежем податок на доходи фіз. осіб, що спл. фіз. особами за результатами річного декларування на загальну суму 56711,40 грн. (за податковим зобов'язанням 45369,12 грн. та за штрафними санкціями 11342,28 грн.); рішення №5 від 07.08.2018 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 8191,63 грн.; вимога від 07.08.2018 р. №Ф-5 про сплату боргу з єдиного внеску на суму 66956,80 грн.

У звязку з прийнятими контролюючим органом рішень, позивачем були уточнені позовні вимоги відповідною заявою.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані у даній справі рішення Головного управління ДФС у Харківській області є обґрунтованими та скасуванню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно зі статтею 92 Конституції України виключно законами України встановлюються система оподаткування, податки і збори.

Відповідно до пункту 1.1 статті 1 ПК України цей Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За правилами підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України, платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно пункту 36.1 статті 36 ПК України, податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Колегія суддів зазначає, що перевіркою податковим органом встановлено, що позивачем до складу валових витрат у 2015 - 2017 р.р. було віднесено витрати на придбання паливно - мастильних матеріалів, запчастин, ремонт автотранспортних засобів, шин, заробітну плату, кошти на відрядження, послуги оренди транспортних засобів, послуги сторонніх перевізників, відсотки банка.

Згідно з п.177.4 ст. 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо повязаних з отриманням доходів, належать:

витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного обєкта витрат; витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обовязкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обовязкове страхування життя або здоровя працівників у випадках, передбачених законодавством;

суми податків, зборів, які повязані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які повязані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця;

інші витрати, до складу яких включаються витрати, що повязані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги звязку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, повязані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо повязаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Так, перевіркою податковим органом правильності визначення документально підтверджених витрат було встановлено порушення п.177.4 ст. 177 ПК України внаслідок безпідставного нарахування коштів на відрядження працівникам (водіям), які не є найманими працівниками позивача, а працюють у інших юридичних осіб, вказаний факт було підтверджено в судах першої та апеляційної інстанції, зворотного позивачем не було доведено.

Разом з цим, відповідно до ст. 1 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" дано визначення поняття працівник - фізична особа, яка працює на підставі трудового договору на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Відповідно до ст. 2 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України) працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно з ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 24 КЗпП України визначено, що при укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, найманим працівником може вважатися особа, яка працює у певної особи, зокрема, фізичної особи підприємця із наданням трудової книжки, укладанням трудового договору, у т.ч. шляхом оформлення наказу про прийняття на роботу, повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу, із підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові та отримання заробітної плати від такої фізичної особи підприємця.

Колегія суддів наголошує, що позивачем вказані умови для того, щоб останній мав право на віднесення до складу витрат витрати на відрядження найманих працівників не були дотримані. В той же час працівниками інших юридичних осіб надавалися послуги відповідно до договорів, укладених з такими юридичними особами, оренди вантажних автомобілів з наданням послуг по їх управлінню. При цьому з вказаних договорів не вбачається відшкодування сум на відрядження.

Отже, внаслідок порушення позивачем приписів п.п.177.4 ст. 177 ПК України ст. 177 ПК України сума завищення валових витрат склала 230 722, 46 грн., а саме: у 2015 р. - 76 758, 50 грн., у 2016 р. -20 707, 46 грн. та у 2017 р. - 133 256, 50, що не було спростовано позивачем в судах першої та апеляційної інстанцій.

Щодо завищення сум витрат внаслідок порушення позивачем п.177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПК України та включення до витрат сум вартості придбаних запчастин для автомобілів та їх ремонту у 2017 році, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п.п.177.4.5 п.177.4 ст.177 ПК України не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не повязані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Підпунктом 177.4.6 п.177.4 ст.177 ПК України до основних засобів подвійного призначення віднесено, зокрема, вантажні та легкові автомобілі.

Законом чітко визначення віднесення автомобілів до засобів подвійного призначення, та заборонено по них фізичним особам - підприємцям визначати витрати на їх утримання.

Отже, позивачем було порушено приписи п.п.177.4.5 п.177.4 ст. 177 ПК України за рахунок зайво віднесених до витратної частини суми витрат на придбання запчастин для автомобілів та їх ремонту у 2017 р.

Таким чином, відповідачем було правомірно проведені нарахування в зв'язку з вищенаведеними порушеннями.

Відповідно доводи апеляційної скарги щодо помилковості донарахування єдиного внеску та військового збору, пов'язаного з цими порушеннями, та донарахованих в звязку з донарахування чистого оподаткованого доходу є теж помилковими.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 1 ст. 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апелянта стосовно того, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на засадах верховенства права, є незаконним і необґрунтованим, ухваленим судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, на підставі неповно зясованих обставин в адміністративній справі, чим порушено вимоги ст. 242 КАС України є хибними та такими, що спростовуються матеріалами даної справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з'ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Щодо заявленого апелянтом клопотання про стягнення з відповідача на його користь документально підтверджених судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, а тому, враховуючи приписи ст. 139 КАС України, вказане клопотання не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2018 року по справі № 820/4957/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя ОСОБА_2
Судді ОСОБА_3 ОСОБА_4
Повний текст постанови складено 15.04.2019 року