Справа № 453/1533/18
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2019-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/3118/19

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Матковської З.М.,

з участю секретаря судового засідання Герман О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Державної архітектурно-будівельної інспекції України на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 21 лютого 2019 року у справі № 453/1533/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Микитин В.Я. в м. Сколе Львівської області 21.02.2019 року, згідно з протоколом судового засідання о 13:15 год., повний текст судового рішення складено 22.02.2019), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) звернувся з адміністративним позовом до Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області (далі - відповідач), в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову від 19.12.2018 року № 181/24/18-ф/пз, винесену головним інспектором будівельного нагляду інспекційного відділу департаменту ДАБІ Львівської області ДАБІ України ОСОБА_2, якою позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 96 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 850 грн., а провадження у справі закрити.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 21 лютого 2019 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, який, покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Сколівського районного суду Львівської області від 21 лютого 2019 року скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що строк накладення адміністративного стягнення слід рахувати не з дати виявлення такого правопорушення, а з дати набрання законної сили рішенням Сколівського районного суду Львівської області у справі № 453/946/15-ц, провадження № 2-а/453/1/18, яким визнано протиправною та скасовано постанову відповідача про закриття провадження у справі відносно позивача, із відправленням справи на новий розгляд, який, станом на дату винесення оскаржуваної постанови не сплив. Крім того, звертає увагу на те, що вчинене позивачем правопорушення є триваючим а відтак строк притягнення до відповідальності на момент винесення оскаржуваної постанови не закінчився.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що постановою Сколівського районного суду Львівської області, винесеною 31.05.2012 року у справі № 1320/17/2012 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до заступника начальника інспекції ДАБК у Львівській області Дзеси І.В. про визнання дій протиправними та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення визнано протиправною та скасовано постанову від 28.02.2012 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 96 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 510 грн.

Дане судове рішення залишене без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 01.03.2016 року та постановою Верховного Суду від 04.10.2018 року.

Зазначеними судовими рішенням встановлено, що 27.02.2012 за зверненням Сколівського РВ ГУМВС України у Львівській області Інспекцією ДАБІ у Львівській області у АДРЕСА_1 проведено перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил, результати якої зафіксовані у акті та протоколі про адміністративне правопорушення № 24/4-пз. Згідно вказаного акта та протоколу, під час перевірки встановлено, що у 2000 році позивач провів добудову веранди, яку у 2006 році переобладнав у кухню та санвузол, без погодження проектної документації та дозволу на виконання будівельних робіт, чим порушив вимоги ст. 29 Закону України «Про планування і забудову території» та ст.ст. 7, 9, 27 Закону України «Про архітектурну діяльність». Це підтверджується також технічним паспортом квартири у АДРЕСА_1, складеного 26.02.2007 КП ЛОР «Стрийське МБТІ», який містить спірні перебудови. Про здійснення даної добудови Інспекції ДАБК у Львівській області було відомо ще у квітні 2011 року.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції у справі, що розглядається, виходив з того, що справу про адміністративне правопорушення слід закрити у зв'язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 КУпАП.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 38 КУпАП, адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді).

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач виявив вчинене позивачем правопорушення у 2011 році.

Отже на час винесення спірної постанови, визначений статтею 38 КУпАП строк притягнення позивача до адміністративної відповідальності закінчився.

Посилання апелянта на те, що даний строк слід обраховувати з дати винесення рішення від 03.10.2018 року по справі № 453/946/15-а, безпідставні, оскільки висновки даного рішення стосувалися саме неврахування відповідачем при вирішенні питання про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною 1 ст. 96 КУпАП строків, визначених статтею 38 КУпАП.

Закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу, в силу п. 7 ст. 247 КУпАП, є підставою для закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржувана постанова суб'єкта владних повноважень про притягнення позивача до адміністративної відповідальності є неправомірною та підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення - закриттю.

Відповідно до частини 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Очевидно, що відповідач, притягуючи позивача до адміністративної відповідальності з порушенням передбачених законом строків, не дотримався зазначених вимог частини другої статті 2 КАС України.

Згідно частини 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

В Рішенні від 20.11.2011 року у справі «Рисовський проти України» (п. 70, 71) ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. На державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити колишню «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Матеріалами справи підтверджено, що судами різних інстанцій, починаючи з 2012 року, неодноразово наголошувалося на пропуск відповідачем, як суб'єктом владних повноважень строку притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною 1 ст. 96 КУпАП.

Незважаючи на це та порушуючи принципи належного урядування і юридичної визначеності, відповідач вкотре намагається притягнути позивача до відповідальності, свавільно порушуючи строки притягнення до відповідальності.

У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної4 відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до положень ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної архітектурно-будівельної інспекції України залишити без задоволення, а рішення Сколівського районного суду Львівської області від 21 лютого 2019 року у справі № 453/1533/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 16.04.2019