Справа № 826/13693/18
Суддя: Патратій О.В.
Дата ухвалення: 2019-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 квітня 2019 року № 826/13693/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Патратій О.В., розглянувши в спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України Центральної комісії Адміністрації Державної

кримінально-виконавчої служби України

про визнання протиправною та скасування рішення від 11.07.2018 року

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України Центральної комісії Адміністрації ДКВС України (далі - Відповідач) в якому просив суд:

- скасувати рішення від 11.07.2018р. про відмову засудженому до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 у переведенні із Замкової виправної колонії № 58 до установи виконання покарань № 31 м. Новгород-Сіверська;

- зобов'язати відповідача повторно розглянути переведення засудженого до іншої установи виконання покарання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.08.2018р. відкрито спрощене позовне провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на протиправність оскаржуваного рішення з огляду на те, що на підставі Наказу Міністерства юстиції України № 680/5 від 27.02.2017р. позивач має право на переведення до установи (колонії), що діє в регіоні постійного проживання позивача до його засудження або де проживають його близькі родичі.

Відповідач у відзиві проти позову заперечив, посилаючись на те, що позивачу вид установи виконання покарання визначався в 2005 році, а Новгород-Сіверську установу виконання покарань (№ 31), яка на сьогодні є єдиною установою виконання покарань для такої категорії осіб в даному регіоні, було створено лише наприкінці 2008 року. На момент розгляду Центральною комісією питання переведення засудженого довічного позбавлення волі ОСОБА_1 до Новгород-Сіверської установи виконання покарань (№ 31), в даній установі були відсутні вільні місця для тримання такої категорії осіб, як засудженні до довічного позбавлення волі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.02.2019р. з метою повного, об'єктивного та всебічного дослідження обставин справи, було витребувано від відповідача додаткові документи - матеріали клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 про переведення його до Замкової виправної колонії № 58 з Новгород-Сіверської установи виконання покарань (№ 31), на підставі яких було прийнято рішення від 11.07.2018р. про відмову у переведенні (зокрема, копію поданого клопотання).

Цією ж ухвалою зобов'язано Замкову виправну колонію № 58 надати суду належним чином засвідчені матеріали особової справи засудженого ОСОБА_1

Витребувані судом матеріали було подано відповідачем через відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернення громадян Окружного адміністративного суду м. Києва 01.04.2019 року.

Від Замкової виправної колонії № 58 25.03.2019 року надійшли письмові пояснення щодо неможливості надання матеріалів особової справи засудженого ОСОБА_1 з огляду на переведення його до ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор».

Дослідивши матеріали справи, Окружним адміністративним судом міста Києва встановлено, що ОСОБА_1 засуджений до довічного позбавлення волі та з вересня 2005 року відбуває покарання у Замковій виправній колонії (№ 58).

13.06.2018 року ОСОБА_1 звернувся із клопотанням до Центральної комісії Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України про переведення його із Замкової виправної колонії (№ 58) до Новгород-Сіверської установи виконання покарань (№ 31) або установи виконання покарань Полтавської чи Роменської областей.

За результатами розгляду вищезазначеного звернення, протоколом Центральної комісії Міністерства юстиції України № 2 від 11.07.2018р. позивачу було відмовлено у переведенні із Замкової виправної колонії (№ 58) до вищезазначених установ відбуття покарання враховуючи відсутність підстав, передбачених частиною 2 статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України (КВК України) та вільних місць для тримання такої категорії осіб, як засуджений до довічного позбавлення волі.

Вирішуючи по суті даний спір суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до частин 1, 2 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Частинами 1, 2 ст. 7 КАС України встановлено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 КВК України засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Відповідно до п. 95-8 Положення про Міністерство Юстиції України, Міністерство Юстиції України визначає вид установи виконання покарань, у якій відбуватимуть покарання засуджені до позбавлення волі, здійснює розподіл, переводить їх та осіб, узятих під варту, з однієї установи до іншої.

Згідно з ч. 6 ст. 57 КВК України допускається переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого для розміщення засудженого за місцем проживання його близьких родичів за наявності поважних причин, що перешкоджають подальшому перебуванню засудженого в цьому виправному центрі. Переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, за поданням адміністрації виправного центру, погодженим з начальником відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, та спостережною комісією.

Відповідно до ст. 93 КВК України засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого. Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Згідно п. 17.1. Європейських пенітенціарних правил по можливості, ув'язнені повинні направлятися для відбуття покарання в пенітенціарні установи, розташовані поблизу від міста проживання або місць соціальної реабілітації. При розподілі варто враховувати вимоги, пов'язані із продовженням кримінального розслідування та забезпеченням безпеки, а також потребу створення відповідного режиму для всіх ув'язнених. По можливості, варто узгоджувати з ув'язненим первісно призначене для нього місце відбуття покарання та будь-які наступні переведення з однієї пенітенціарної установи до іншої.

Таким чином, переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у Замковій виправній колонії № 58.

Відповідно до п. 4 роз. 2 Положення про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 № 680/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.02.2017 за № 265/30133 (далі - Положення № 680/5), до виправних колоній максимального рівня безпеки направляються чоловіки, зокрема, засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, за результатами розгляду звернення позивача, протоколом Центральної комісії Міністерства юстиції України № 2 від 11.07.2018 позивачу було відмовлено у переведенні із Замкової виправної колонії (№ 58) до вищезазначених установ відбуття покарання враховуючи відсутність підстав, передбачених частиною 2 статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України (КВК України) та вільних місць для тримання такої категорії осіб, як засуджений до довічного позбавлення волі.

З довідок від 14.09.2018р. Державної установи «Новгород-Сіверська установа виконання покарань № 31» Міністерства юстиції України вбачається, що на момент розгляду Центральною комісією питання переведення засудженого довічного позбавлення волі ОСОБА_1 до Новгород-Сіверської установи виконання покарань № 31, в даній установі були відсутні вільні місця для тримання такої категорії осіб, як засудженні до довічного позбавлення волі.

Згідно статистичних даних Державної кримінально-виконавчої служби України станом на 01.07.2018 утримувалось 77 осіб при наявності 85 місць, при цьому 7 засуджених тимчасово вибули з даного сектору та 1 засуджений прямує для відбування покарання до зазначеної установи на підставі наряду Мін'юсту.

Водночас станом на 01.09.2018 в державній установі «Новгород-Сіверська установа виконання покарань» утримувалось 78 осіб при наявності 85 місць, при цьому 6 засуджених тимчасово вибули (один з яких помер) та 1 засуджений прямує для відбування покарання до зазначеної установи на підставі наряду Міністерства юстиції України.

Разом з тим, під час розгляду справи, суд встановив, що відповідно до довідки по особовій справі засудженого ОСОБА_1, що перебували на розгляді Комісії, зазначено коло близьких родичів, серед яких мати ОСОБА_2, що проживає у Чернігівській області, та сестра, що є мешканкою м. Києва.

Як вбачається з характеристики, складеної Замковою колонією № 58 від 15.06.2018р., довідки по особовій справі та акту обстеження від 28.03.2018 р., складеному Ічнянською міською радою Ічнянського району Чернігівської області, позивач є уродженцем Чернігівської області та зареєстрований у АДРЕСА_1, з дня його народження.

Як зазначає позивач у поданому ним клопотанні про переведення, його матері, 1954 р.н., котра перебуває на пенсії, важко відвідувати його із-за значної відстані до місця відбуття покарання. Вона за таких обставин вимушена відвідувати його один раз на рік, що перешкоджає їх сімейному зв'язку.

Отже, значна відстань від місця проживання позивача та його близьких до місця його відбування покарання є перешкодою у спілкуванні засудженого з рідними.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі Вінтман проти України (Vintman v. Ukraine, № 28403/05) зазначено, що засуджені до позбавлення волі мають "надалі користуватись основоположними правами та свободами, гарантованими Конвенцією, окрім права на свободу". Отже, не постає питання, що засудженого до позбавлення волі може бути позбавлено усіх прав за статтею 8 Конвенції тільки тому, що він має статус особи, яку за вироком суду було позбавлено волі. У своїй практиці Суд також визнав, що Конвенція не надає засудженим до позбавлення волі права обирати місце відбування покарання, а той факт, що засуджені відокремлені від своїх родин та перебувають на певній відстані від них, є неминучим наслідком позбавлення їх волі. Однак поміщення засудженого до колонії, розташованої на такій відстані від місця проживання його родини, що дуже ускладнює або навіть унеможливлює побачення, може за певних обставин становити втручання у сімейне життя, оскільки можливість для членів родини відвідувати засудженого є надзвичайно важливою для підтримання сімейного життя.

Аналізуючи викладене, суд дійшов до висновку, що відповідач з самого початку помістив позивача до віддаленої колонії, всупереч загальній нормі викладеній у ст. 93 КВК, згідно з якою він мав відбувати покарання у тій області, де знаходиться його дім.

Суд звертає увагу, що у своєму клопотанні від 13 червня 2018 року позивач просив перевести його не виключно до Новгород-Сіверської установи виконання покарань № 31, а до будь-якої установи виконання покарань, максимально наближеної до його місця проживання до засудження та до місця постійного проживання близьких родичів та/або членів сім'ї засудженого, в тому числі до УВП № 23, м. Полтава, або до Роменської виправної колонії (№56) Сумської області.

У відмові Міністерства юстиції України від 11.07.2018 року не наведено жодних законних підстав та не обґрунтовано відмову позивачу у переведені до іншої установи відбування покарань максимально наближеної до його місця проживання до засудження та до місця постійного проживання близьких родичів, зокрема, до Полтавської установи виконання покарань УДПС в Полтавській області (№23) та Роменської виправної колонії Сумської області (№56).

В свою чергу, Європейський суд з прав людини в пункті 83 рішення у справі «Родзевілло проти України» від 14 січня 2016 року зазначив, що Конвенція не надає засудженим права обирати місце відбування покарання, а той факт, що засуджені можуть бути відокремлені від своїх сімей та відбувати покарання на певній відстані від них, є неминучим наслідком позбавлення їх волі (див., наприклад, ухвалу щодо прийнятності у справі «Оспіна Варгас проти Італії» (Ospina Vargas v. Italy), заява № 40750/98, від 6 квітня 2000 року). Проте абсолютно неприйнятним є позбавлення засудженого усіх прав за статтею 8 Конвенції лише на підставі його статусу як особи, що відбуває покарання за вироком суду (див., наприклад, рішення у справі «Ходорковський та Лєбєдєв проти Росії»( Khodorkovskiy and Lebedev v. Russia), заяви №№ 11082/06 та 13772/05, п. 836, від 25 липня 2013 року). Важливим елементом права ув'язненого на повагу до його сімейного життя є надання йому пенітенціарними органами допомоги у підтриманні зв'язків з його близькими (див., наприклад, рішення у справі «Мессіна проти Італії» (№ 2) (Messina v. Italy (no. 2», заява № 25498/94, п. 61, ECHR 2000-Х). Тримання особи в установі виконання покарань, яка розташована настільки далеко від сім'ї засудженої особи, що робить побачення з членами сім'ї дуже важкою або навіть неможливою справою, за певних обставин може становити непропорційне втручання у сімейне життя (див., наприклад, згадане рішення у справі «Вінтман проти України» (Vintman v. Ukraine), пп. 78 та 103-104). Хоча Суд погодився з тим, що національні органи влади повинні мати широкі дискреційні повноваження щодо питань, які стосуються виконання покарань, розподіл засуджених по установах виконання покарань не повинен залишатися цілком на розсуд адміністративних органів влади. Інтереси засуджених щодо підтримання принаймні якихось сімейних та соціальних зв'язків повинні братись до уваги (див., наприклад, згадане рішення у справі «Ходорковський та Лєбєдєв проти Росії» (Khodorkovskiy and Lebedev v. Russia), пп. 836-838 та 850).

У відмові Міністерства юстиції України від 21.08.2017 не наведено жодних законних підстав та не обґрунтовано відмову позивачу у переведені до іншої установи відбування покарань, крім Новгород-Сіверської установи виконання покарань № 31.

У зв'язку з викладеним, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Судові витрати у справі відсутні.

Керуючись статтями 77, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Центральної комісії Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України від 11.07.2018р. про відмову засудженому до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 у переведенні із Замкової виправної колонії № 58 до іншої установи виконання покарань та зобов'язати Міністерство юстиції України повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про переведення до іншої установи виконання покарання.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя О.В. Патратій