Справа № 148/250/17
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2019-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 148/250/17

Головуючий у 1-й інстанції: Саламаха О.В.

Суддя-доповідач: Ватаманюк Р.В.

03 квітня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Сторчака В. Ю. Мельник-Томенко Ж. М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Тульчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 08 січня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 (далі - позивач) до Тульчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області (далі - відповідач) про визнання діяльності неправомірною, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

позивач 13.02.2017 звернувся із адміністративним позовом до Тульчинського районного суду Вінницької області в якому просив:

- визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду у Тульчинському районі щодо відмови в зарахуванні ОСОБА_2 трудового стажу за період роботи з 01.01.1991 - 01.09.1991, та з 20.09.1991. - 31.12.2000.

- зобов'язати управління Пенсійного фонду у Тульчинському районі включити ОСОБА_2 трудовий стаж для нарахування пенсії за період роботи з 01.01.1991 - 01.09.1991, та з 20.09.1991. - 31.12.2000.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 08.01.2019 адміністративний позов в частині вимог щодо перерахунку пенсії з моменту її призначення ОСОБА_2 залишено без розгляду.

В іншій частині позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Тульчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України щодо відмови в зарахуванні ОСОБА_2 трудового стажу за період роботи з 01.01.1991 - 01.09.1991, та з 24.10.1991. - 31.12.2000.

Зобов'язано Тульчинське об'єднане управління Пенсійного фонду України зарахувати ОСОБА_2 трудовий стаж для нарахування пенсії за період роботи з 01.01.1991 - 01.09.1991, та з 24.10.1991. - 31.12.2000 та провести перерахунок пенсії починаючи з 13.08.2016.

Стягнуто з Тульчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у сумі - 640 гривень та витрати на правову допомогу у сумі 4750 гривень.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що при обрахуванні трудового стажу в трудовій книжці позивача виявлені виправлення та розбіжності у зв'язку з якими відповідачем стаж роботи позивача з 15.07.1988 по 31.12.1990, з 20.09.1991 не зараховано через відсутність первинних документів, та з 2000 згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу. Також скаржник не погоджується зі стягненням витрат на правову допомогу.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу вказавши, що стаж його роботи підтверджується записами у трудовій книжці, показами свідків та довідками наявними в матеріалах справи.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлені та неоспорені сторонами такі обставини.

Згідно пенсійного посвідчення НОМЕР_1 від 05.10.2016, ОСОБА_2 отримує пенсію за віком (а.с. 11).

Згідно записів у трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 28.05.1982, ОСОБА_2 з 28.07.1988 - 01.09.1991 працював на посаді керівника Тульчинського кооперативу "Зоря", звільнений на підставі ст. 36 КЗпП у відповідності до протоколу № 64 від 15.09.1991, а починаючи з 20.09.1991 його прийнято на роботу у ПП "Сігма" на посаду директора підприємства, запис про звільнення відсутній (а.с. 12 - 15).

Відповідно до довідки від 15.09.1991, виданої Тульчинським кооперативом "Зоря", ОСОБА_2 згідно якого останній передав документи, печатки і товарно-матеріальні цінності та засновники кооперативу не мають претензій до нього мають. Заробітна плата за січень-вересень 1991 року виплачена (а.с. 42).

У відповідності до статуту ПП "Сігма", вказаний установчий документ, зареєстровано за № 163 від 24.10.1991, виконавчим комітетом Тульчинської районної ради народних депутатів Вінницької області (а.с. 43).

Крім того, вказані обставини підтверджуються довідкою № 5461 від 23.12.1999, виданої Державним комітетом статистики України (а.с. 44).

Згідно інформації Управління Пенсійного фонду України у Тульчинському районі Вінницької області за № 568/06-37 від 28.10.2016, ОСОБА_2 призначено пенсію за віком від 22.08.2016, з стажем роботи 21 рік 8 місяців 8 днів. Розмір пенсії - 949 грн., яка складається з: пенсії за віком - 736,03 грн., державної адресної допомоги - 212,97 грн. (а.с. 16).

Також, згідно іншої інформації Управління Пенсійного фонду України у Тульчинському районі Вінницької області за № 4859/13-13/02-11 від 14.11.2016, на час призначення пенсії ОСОБА_2 враховано трудовий стаж з 15.07.1988 - 31.12.1990, стаж роботи у ПП "Сігма" з 20.09.1991 - 31.12.2000 не враховувався через відсутність первинних документів (а.с. 18).

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки факт перебування у ОСОБА_2 у трудових відносинах з кооперативом "Зоря" та ПП "Сігма" підтверджується трудовою книжкою, довідками, статутом ПП "Сігма", а відповідачем належним чином не доведено наявність обставин, що свідчили б про наявність підстав для залишення поза увагою записів у трудовій книжці ОСОБА_2, то позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції за такими доводами.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з ст.1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-XII), громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 62 Закону №1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Частиною 1 ст. 40 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) передбачено, що для нарахування пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу за період з 01.07.2000. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або, якщо страховий стаж починаючи з 01.07.2000 становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд до липня 2000 року незалежно від перерв.

Статтею 24 Закону № 1058-IV встановлено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно пункту 38 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 (далі - Порядок № 22-1), при прийманні документів, орган, що призначає пенсію: а) перевіряє правильність оформлення заяви й подання про призначення пенсії, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта та документами про стаж; б) здійснює попередню правову експертизу змісту і належного оформлення представлених документів; в) перевіряє правильність копій відповідних документів, фіксує і засвідчує виявлені розходження.

Відповідно до пункту 4.2 Порядку № 22-1, орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення в тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Положеннями п.1-2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 встановлено, що трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пунктом 3 Порядку № 637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно п. 17 Порядку № 637, за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв'язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

Відповідно до п.18 Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Згідно пояснень свідків наданих в суді першої інстанції, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вбачається, що ОСОБА_3 працював з 1995 - 1998 рік у ПП "Сігма" та директором підприємства був ОСОБА_2 На даний час ОСОБА_3 перебуває на пенсії та стаж роботи у ПП "Сігма" йому зараховано. Аналогічні покази надала свідок ОСОБА_4, яка працювала у ПП "Сігма" з 1994 - 1999 рік.

Крім того, період роботи ОСОБА_2 у кооперативі "Зоря" та ПП "Сігма" підтверджується записами у трудовій книжці, довідками, статутом ПП "Сігма", у зв'язку з чим, період роботи з 01.01.1991 по 01.09.1991 у Тульчинському кооперативі "Зоря" необхідно зарахувати до стажу роботи ОСОБА_2 у повному обсязі.

При цьому, враховуючи, що ПП "Сігма" зареєстровано у Державному реєстрі підприємств та організацій з 24.10.1991, період роботи позивача з 24.10.1991 по 31.12.2000 також підлягає зарахуванню до трудового стажу ОСОБА_2

Таким чином, враховуючи пояснення свідків, оцінивши наявні у матеріалах справи докази суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову в частині вимог щодо перерахунку пенсії і зарахування трудового стажу.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі "Ковач проти України" від 07.02.2008, п. 59 рішення у справі "Мельниченко проти України" від 19.10.2004, п.50 рішення у справі "Чуйкіна проти України" від 13.01.2011, п.54 рішення у справі "Швидка проти України" від 30.10.2014 тощо). Суд переконаний, що з огляду на зазначені вище положення статей 1, 3, 8, 129 Конституції України можна за аналогією стверджувати, що права людини та громадянина, гарантовані законодавством України також мають бути не теоретичними та ілюзорними, а ефективними на практиці.

Проте, це не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, а так само Конституцією та законодавством України, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Більше того, відповідно до ст.14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Крім того, Верховний Суд в своїй постанові від 06.03.2018 в справі №127/9055/17 вказав, що зазначаючи про виникнення сумнівів щодо запису в трудовій книжці, відповідач має вказати які саме виникли сумніви та з яких підстав. Наявність же таких сумнівів може бути підставою для перевірки, в ході якої має бути встановлено обставини, які перешкоджають зарахуванню періоду роботи до стажу. Відсутність підприємства за місцезнаходженням, а так само і відсутність документів по цьому підприємству на зберіганні в архівних установах, не може нівелювати відомості трудової книжки, оформлені належним чином, та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого нею трудового стажу.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Стосовно стягнення за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у сумі 4750 гривень, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, розподіл судових витрат при вирішення спору передбачений прямою нормою КАС України.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2).

Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 3).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4).

У разі недотримання вимог частини п'ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6).

Обов'язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7).

При цьому, частиною 5 ст. 134 КАС України вказано, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно матеріалів справи, витрати на правову допомогу у сумі 4750 гривень підтвержуються наданими до справи доказами, а саме, договором №03/2017 від 15.03.2017, ордером серії ВН №029045 від 21.03.2017 та квитанцією №16/2017 від 13.10.2017 на суму 4750 грн. Також, суд враховує тривалий розгляд справи, який супроводжувався наданням правової допомоги.

Отже, з наведеного слідує, що понесені позивачем витрати на правничу допомогу є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом витраченим адвокатом на надання послуг та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

При цьому, відповідачем не виконано покладеного на нього ч. 7 ст. 134 КАС України обов'язку доведення не співмірності витрат понесених позивачем на оплату правничої допомоги адвоката.

Таким чином, понесені судові витрати позивача на правову допомогу при розгляді даної справи підтверджуються матеріалами справи та підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо часткового задоволення позовних вимог.

Оскільки доводи апеляційної скарги відповідача не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Тульчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області залишити без задоволення, а рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 08 січня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Сторчак В. Ю. Мельник-Томенко Ж. М.