Справа № 564/130/19
Суддя: Левчук В. В.
Дата ухвалення: 2019-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/130/19

09 квітня 2019 року

м.Костопіль

Костопільський районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя Левчук В.В.

секретар судового засідання Зберун К.Ф.

за участю

позивача не з'явився

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу №564/130/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 (м.Костопіль Рівненської області, вул.Грушевського 28/32) до поліцейського роти №5 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області ДПП, капрала поліції ОСОБА_2 (м.Рівне, вул.С.Бандери 14а) про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення

ВСТАНОВИВ:

13 січня 2019 року у м.Сарни по вул. Гагаріна 17 відносно ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, інспектором роти №5 батальйону УПП в Рівненській області ДПП, винесено постанову серії ВР №007000 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, відповідно до якої 13.01.2019 року о 13:58 год. на улиці. Бєлгородська 70 у м.Сарни Рівненської області ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом, а саме автомобілем Mercedes-Benz Sprinter 311 CDI, державний реєстраційний знак НОМЕР_1, під час руху користувався засобами звязку тримаючи їх у руках, а саме розмовляв по мобільному телефону, керував транспортним засобом, який підлягає обов'язковому технічному контролю, але вчасно його не пройшов та не мав при собі поліса обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, чим порушив вимоги п.2.1«ґ» 2.9«д», 31.3«б» ПДР України та ст.35 Закону України "Про дорожній рух" і тим самим скоїв адміністративні правопорушення, за які передбачена відповідальність за ч.3 ст.121, ч.2 ст.122 та ч.1 ст.126 Кодексу України про адміністративні правопорушення. На підставі ч.2 ст.36 Кодексу України про адміністративні правопорушення справи було обєднано в одну та застосовано до ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 425 грн.

Не погоджуючись з винесеною постановою, позивач, ОСОБА_1, звернувся до Костопільського районного суду Рівненської області із адміністративним позовом до поліцейського роти №5 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області ДПП, капрала поліції ОСОБА_2 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Позов мотивований тим, що 13 січня 2019 року у м.Сарни по вул. Гагаріна під час керування транспортним засобом позивач не розмовляв по мобільному телефону, його транспортний засіб відноситься до однієї з моделей легкових транспортних засобів, а тому не підлягає обов'язковому технічному контролю, а поліс обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів останній забув, виїжджаючи в дорогу. Вважає, що доказів вчинення ним правопорушень немає, а тому просив суд скасувати винесену відповідачем постанову.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд адміністративний позов задоволити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся вчасно та належним чином, правом на подання відзива на позов не скористався.

Згідно ч.1 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Допитаний в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_3 дав суду показання, що 13.01.2019 року орієнтовно о13:50 їхав разом з позивачем та громадянином ОСОБА_4 автомобілем по вулиці Бєлгородська у м.Сарни Рівненської області, де їх було зупинено працівниками поліції. Також показав, що позивач ОСОБА_1 не розмовляв по мобільному телефону під час керування транспортним засобом і що не памятає, чи вимагав працівник поліції у ОСОБА_1 під час перевірки документів поліс обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів.

Допитаний в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_4 дав суду показання, що 13.01.2019 року орієнтовно о13:50 їхав разом з позивачем та громадянином ОСОБА_3 автомобілем по вулиці Бєлгородська у м.Сарни Рівненської області, де їх було зупинено працівниками поліції. Також показав, що позивач ОСОБА_1 не розмовляв по мобільному телефону під час керування транспортним засобом, а також показав, що не памятає, чи вимагав працівник поліції у ОСОБА_1 поліс обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, коли проводив перевірку документів після зупинки транспортного засобу.

Заслухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив наступне.

Згідно позовної заяви та тверджень ОСОБА_1, постанова про накладення адміністративного стягнення була складена без врахування пояснень позивача та свідків, які були в салоні автомобіля позивача які підтверджували, що позивач не розмовляв по мобільному телефону під час керування транспортним засобом і що його автомобіль не підлягає обов'язковому технічному контролю на підставі пункту 1 частини 2 статті 35 Закону України "Про дорожній рух", оскільки віднесено до категорії В, тобто до легкових автомобілів.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Відповідно до п.2.9«д» Правил дорожнього руху України водієві забороняється під час руху транспортного засобу користуватися засобами зв'язку, тримаючи їх у руці (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання).

Відповідно до ч.2 ст.122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, адміністративна відповідальність настає за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного розїзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами звязку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди.

Разом з тим з показань свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судом встановлено, що ОСОБА_1О під час керування транспортним засобом 13.01.2019 ороку о 13:58 год. на вулиці Бєлгородська у м.Сарни Рівненської області не розмовляв по мобільному телефону, тобто не користувався під час руху транспортного засобу засобами звязку.

Таким чином позивачем доведено відсутність у діях останнього ознак адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2с т.122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а відповідачем вказаної обставини не спростовано.

Доказів здійснення працівниками поліції відеофіксації матеріали справи не місять.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов у цій частині підлягає до задоволення.

Відповідно до п.31.3«б» Правил дорожнього руху України, забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством, якщо вони не пройшли обов'язковий технічний контроль (для транспортних засобів, що підлягають такому контролю).

Відповідно до ч.3 ст.121 Кодексу України про адміністративні правопорушення, адміністративна відповідальність настає за керування водієм транспортним засобом, що підлягає обов'язковому технічному контролю, але своєчасно його не пройшов.

Відповідно до ч.1, п.п.1,2 ч.2 ст.35 Закону України "Про дорожній рух", транспортні засоби, що беруть участь у дорожньому русі та зареєстровані територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України, підлягають обов'язковому технічному контролю відповідно до цієї статті. Обов'язковому технічному контролю не підлягають: 1) легкові автомобілі усіх типів, марок і моделей, причепи (напівпричепи) до них (крім таксі та автомобілів, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку), мотоцикли, мопеди, мотоколяски та інші прирівняні до них транспортні засоби - незалежно від строку експлуатації; 2) легкові автомобілі, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку, вантажні автомобілі незалежно від форми власності вантажопідйомністю до 3,5 т., причепи до них - із строком експлуатації до двох років.

Згідно із Порядком проведення обов'язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 січня 2012 р. № 137, Порядок проведення обов'язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів (далі - Порядок) визначає процедуру проведення обов'язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів, зареєстрованих уповноваженими органами МВС (далі - транспортні засоби), за результатами якої встановлюється їх придатність до експлуатації або неможливість експлуатації, крім таких транспортних засобів: легкові автомобілі усіх типів, марок і моделей, причепи (напівпричепи) до них (крім таксі та автомобілів, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку), мотоцикли, мопеди, мотоколяски та інші прирівняні до них транспортні засоби - незалежно від строку експлуатації; легкові автомобілі, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку, вантажні автомобілі незалежно від форми власності вантажопідйомністю до 3,5 тони, причепи до них - із строком експлуатації до двох років.

Аналізуючи вищенаведене суд зазначає, що даний Порядок не застосовується до легкових автомобілів усіх типів, марок і моделей, причепів (напівпричепів) до них (крім таксі та автомобілів, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку), мотоциклів, мопедів, мотоколясок та інших прирівняних до них транспортних засобів - незалежно від строку експлуатації.

Відповідно до п. 2.13 ПДР України транспортні засоби належать до таких категорій, зокрема:

В - автомобілі, дозволена максимальна маса яких не перевищує 3 500 кілограмів (7 700 фунтів), а кількість сидячих місць, крім сидіння водія, - восьми, состав транспортних засобів з тягачем категорії В та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів.

С1 - призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких становить від 3500 до 7500 кілограмів (від 7700 до 16500 фунтів), состав транспортних засобів з тягачем категорії С1 та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів;

С - призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких перевищує 7500 кілограмів (16500 фунтів), состав транспортних засобів з тягачем категорії С та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів.

Згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СХІ 064353, копія якого була надана позивачем та міститься в матеріалах справи, автомобіль Mercedes-Benz Sprinter 311 CDI, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 є спеціалізованим вантажним спеціалізованим фургоном малотонажним - В, повною масою 3500 кг.

З огляду на викладене та вказані критерії, які визначають приналежність певного транспортного засобу до відповідної категорії, суддів дійшов висновку, що транспортний засіб Mercedes-Benz Sprinter 311 CDI не підпадає під критерії опису транспортних засобів визначених категоріями С1, С, а тому не може вважатися вантажним автомобілем. Однак, за своїми характеристиками відповідає критеріям визначеним категорією В щодо легкових автомобілів, тому не підлягає обов'язковому технічному контролю.

Аналогічного висновку дійшов Восьмий апеляційний адміністративний суду в постанові від 05.12.2018 року у справі № 857/2211/18.

Суд дійшов висновку, що відповідачем помилково віднесено транспортний засіб Mercedes-Benz Sprinter 311 CDI, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 до вантажних та не спростовано доводів позивача щодо відсутності необхідності проходження обов'язкового технічного контролю, а за таких умов у діях позивача відсутні ознаки адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.3 ст.121 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а тому позову цій частині підлягає до задоволення.

Щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, то суд встановив наступне.

Відповідно до п.2.1«ґ» Правил дорожнього руху України, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі чинний страховий поліс (страховий сертифікат Зелена картка) про укладення договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обовязкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

Відповідно до ч.1 ст.126 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративна відповідальність настає за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка").

Відповідно до ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом. Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно, обов'язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Вказаний висновок суду підтверджується правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14.03.2018 року у справі № 760/2846/17, адміністративне провадження №К/9901/1018/17.

Суд звертає увагу, що покладення на субєкта владних повноважень обовязку щодо доказування правомірності свого рішення відповідно до ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України не є безумовною підставою для звільнення позивача від обов'язку доведення своїх вимог відповідно до ч.1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на спростування факту відсутності у останнього під час керування 13.01.2019 року о 13:58 транспортним засобом поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а, відповідно і факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відтак суд вважає правомірними дії відповідача по винесенню оскаржуваної постанови в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок діяльності органів державної влади, їх посадових осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративні правопорушення, розглядати справи про такі правопорушення та притягати винних осіб до адміністративної відповідальності за їх вчинення, регулюється Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення, ніхто не може бути підданий заходу впливу за адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративне правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (ч.ч. 1,2 ст.7 Кодексу України про адміністративні правопорушення); завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст.245 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

Відповідно до ст.ст. 251, 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов'язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу. Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ч.1 ст.280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, орган, (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.3 ст.286 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб'єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб'єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб'єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Відповідно до ст.23 Кодексу України про адміністративні правопорушення, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

При накладенні стягнення, відповідно до ст.33 Кодексу України про адміністративні правопорушення, враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність.

Суд також дійшов висновку, що відповідачем безпідставно обєднано на підставі ч.2 ст. 36 Кодексу України про адміністративні правопорушення в одне провадження справи відносно ОСОБА_1 про адміністративні правопорушення, відповідальність за які передбачена ч.3 ст.121, ч.2 ст.122 та ч.1 ст.126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки в діях ОСОБА_1 не встановлено складу адміністративних правопорушень за ч.3 ст.121, ч.2 ст.122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а відтак, враховуючи обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд дійшов переконливого висновку, що відносно останнього відповідачем застосовано надто суворе стягнення.

Відповідно до ст.22 Кодексу України про адміністративні правопорушення, при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

При цьому, в кожному конкретному випадку суд має вирішувати питання про визнання діяння малозначним, виходячи з того, що його наслідки не представляють суспільної небезпеки, не завдали або не здатні завдати значної шкоди суспільним або державним інтересам, правам та свободам інших осіб.

Водночас, враховуючи обґрунтування позову, а також те, що правопорушення не потягло за собою будь яких наслідків, що негативно вплинули на громадський порядок, не завдало збитків суспільним інтересам чи громадянам, відсутність обтяжуючих обставин, суд приходить до висновку, що вчинене ОСОБА_1 адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.126 Кодексу України про адміністративні правопорушення є малозначним, а тому на підставі ст.22 Кодексу України про адміністративні правопорушення, вважає за можливе звільнити його від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

Відповідно до ст.284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, постанова про закриття справи виноситься при оголошенні усного зауваження, передачі матеріалів на розгляд громадської організації чи трудового колективу або передачі їх прокурору, органу досудового розслідування, а також при наявності обставин, передбачених статтею 247 цього Кодексу.

Таким чином, провадження в справі про адміністративне правопорушення в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 Кодексу України про адміністративні правопорушення підлягає закриттю на підставі ст.284 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Враховуючи викладене, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає до задоволення частково.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 241-246, 251, 252, 255, 286 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до поліцейського роти №5 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області ДПП, капрала поліції ОСОБА_2 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення задоволити частково.

Постанову серії ВР №007000 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, винесену поліцейським роти №5 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області ДПП, капралом поліції ОСОБА_2 13 січня 2019 року скасувати.

Звільнити ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 Кодексу України про адміністративні правопорушення та обмежитись усним зауваженням.

Оголосити ОСОБА_1 усне зауваження та попередити про недопущення вчинення адміністративних правопорушень.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху в частині притягнення до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.121, ч.2 ст.122, ч.1 ст.126 Кодексу України про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 закрити.

Рішення може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Костопільський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення 09.04.2019.

СуддяОСОБА_5