Справа № 813/6490/15
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2019-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/4517/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Дідик Н.С.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача Прокопик І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 року (прийняте у м.Львові суддею Крутько О.В.; складене у повному обсязі 02 листопада 2018 року) в адміністративній справі №813/6490/15 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом, у якому просив:

- визнати неправомірним наказ про звільнення його з органів внутрішніх справ від 06.11.2015 №809о/с;

- визнати протиправними дії посадових осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області(далі - ГУ МВС України у Львівській області) по виданню наказу від 06.11.2015 №809 о/с в частині звільнення його з органів внутрішніх справ (далі - ОВС) за підпунктом «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС та скасувати його;

- зобов'язати Головне управління Національної поліції у Львівській області (далі - ГУ НП України у Львівській області) поновити його на службі в ОВС України;

- зобов'язати начальника ГУ НП України у Львівській області виплатити йому грошове забезпечення за встановленими нормами за весь час вимушеного прогулу;

- визнати недійсним раніше внесений запис про звільнення, зобов'язати управління кадрового забезпечення ГУ МВС України у Львівській області привести запис про звільнення у трудовій книжці у відповідність до норм чинного законодавства України;

- зобов'язати ГУ МВС України у Львівській області відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказ ГУ МВС України у Львівській області №809 о/с від 06.11.2015, яким його звільнено з ОВС, є незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Вважає, що був позбавлений можливості подати рапорт про перехід до Національної поліції, оскільки на момент видачі наказу про звільнення знаходився на лікарняному і перебував у відпустці. Також зазначає, що ГУ МВС України у Львівській області, звільняючи за скороченням штатів, не вчинено заходів для забезпечення працевлаштування на службі в ОВС України при скороченні штатів, яке відбулось внаслідок ліквідації одного органу внутрішніх справ та створення іншого органу, не з'ясовано намір позивача подальшого проходження служби в ОВС та не було запропоновано, ані аналогічну посаду, ані нижчу, за ту, на якій він проходив службу.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії та скасовано наказ ГУ МВС України у Львівській області від 06.11.2015 №809 о/с про звільнення капітана міліції ОСОБА_2 з ОВС у запас за підпунктом «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС (через скорочення штатів).

Поновлено ОСОБА_2 на посаді вихователя приймальника-розподільника для дітей ГУМВС у Львівській області з 07.11.2015.

Стягнуто з ГУ МВС України у Львівській області на користь ОСОБА_2 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 117 029 грн 12 коп.

Постанову в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді та стягнення грошового забезпечення у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 3298,88 грн звернуто до негайного виконання.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржило ГУМВС України у Львівській області, яке вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; та за неправильного застосування норм матеріального права. Тому просило скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) від 16.09.2015 №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» було видано наказ МВС України № 1388 від 06.11.2015 «Про організаційно-штатні питання», що став передумовою та однією із законних підстав для звільнення позивача з ОВС, в контексті реформування правоохоронних органів. Цим наказом було скорочено всі штатні посади ГУМВС, в тому числі і посаду ОСОБА_2, тому 06.11.2015 позивача було звільнено зі служби (роботи). Беручи до уваги відсутність посад та процес припинення юридичних осіб територіальних органів МВС України, на підставі постанови КМУ № 730 від 16 вересня 2015 року, жодної можливості подальшого використання на службі саме в міліції капітана міліції ОСОБА_2 у апелянта не було. Пунктом 8 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про національну поліцію» чітко визначено, що «З дня опублікування цього Закону всі працівники міліції вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів», тому позивача було попереджено про майбутнє звільнення через скорочення штатів в силу закону. Крім цього, ГУМВС України у Львівській області, видаючи оспорюваний наказ, діяло відповідно до вимог закону, оскільки позивача дійсно не було переведено до поліції, через неподання у період з 06.08.2015 по 06.11.2015 документа (рапорта, заяви), який би став підставою для видачі наказу про прийняття на службу до поліції.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому повністю погодився із рішенням суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції надав правильну правову оцінку фактичним обставинам справи та вірно застосував норми законодавства. Вказує, що апелянт позбавив його можливості підтвердити бажання продовжити службу в лавах поліції у визначені Законом України «Про національну поліцію» строки для надання рапортів про бажання проходити службу в поліції.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги із аналогічних підстав; просить апеляційну скаргу задовольнити. Позивач та його представник, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 з червня 2008 року проходив службу в ОВС України. На час звільнення займав посаду вихователя приймальника-розподільника для дітей ГУ МВС України у Львівській області, мав спеціальне звання - капітан міліції.

06.11.2015 наказом начальника ГУМВС України у Львівській області №809 о/с ОСОБА_2 звільнено з посади вихователя приймальника-розподільника для дітей ГУ МВС України у Львівській області за підпунктом «г» пункту 64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС, згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію».

Вважаючи цей наказ неправомірним, позивач оскаржив його до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції мотивував це тим, що ГУМВС України у Львівській області не довело правомірності своїх дій при прийнятті наказу від 06 листопада 2015 року №809 о/с про звільнення капітана міліції ОСОБА_2 з ОВС у запас за підпунктом «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС (через скорочення штатів), а відтак такий наказ є протиправним.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Згідно із пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку відбуття змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Підпунктом «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114) передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Згідно із пунктами 8, 10, 11розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VІІІ з дня опублікування цього Закону (опубліковано 06.08.2015; вступив в дію 07.11.2015) всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Отже, вищезазначені норми містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: при відмові працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийнятті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

З матеріалів справи видно, що наказом начальника ГУМВС України у Львівській області №809 о/с від 06.11.2015 позивача звільнено з посади вихователя приймальника-розподільника для дітей ГУ МВС України у Львівській області за підпунктом «г» пункту 64 (через скорочення штатів), згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, однак при цьому апелянтом не було з'ясовано можливості подальшого використання позивача на службі, а саме: йому не було запропоновано жодної посади (рівнозначної, вищої чи нижчої) в органах поліції.

Поряд з цим, ОСОБА_2 з 7 жовтня 2015 року перебував у черговій відпустці, а у період з 20 жовтня 2015 року по 8 листопада 2015 року - на лікарняному, що підтверджується долученими позивачем до матеріалів справи належними доказами.

Посилання ГУ МВС України у Львівській області на те, що позивач не вжив заходів з приводу виявлення бажання проходити службу в поліції не беруться до уваги апеляційним судом, оскільки такі не звільняють від обов'язку дотримуватись порядку звільнення визначеного чинним законодавством, а саме: дослідити обставини можливості подальшого використання на службі.

Тільки за умови дослідження таких обставин при звільненні позивача на підставі підпункту «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС процедура звільнення буде відповідати критерію обґрунтованості.

Згідно норм законодавства на ГУ МВС України у Львівській області покладено обов'язок працевлаштувати позивача у спосіб, достатній для відновлення прав останнього, що передбачає можливість подальшого використання позивача на службі шляхом поновлення на посаді, а відтак колегія суддів констатує, що позивача звільнено незаконно, з порушенням встановленого законодавством порядку, а тому наказ ГУМВС України у Львівській області від 06 листопада 2015 року №809 о/с про звільнення капітана міліції ОСОБА_2 з ОВС у запас за підпунктом «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС (через скорочення штатів) необхідно визнати протиправним та скасувати, а ОСОБА_2 поновити на посаді в органі, з якої його було незаконно звільнено, а саме: на посаді вихователя приймальника-розподільника для дітей ГУМВС у Львівській області, з 07.11.2015.

При цьому, колегія суддів також враховує правову позицію Верховного Суду України, висловлену, зокрема, у постановах від 4 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14), згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Відносно вимоги про стягнення з апелянта на користь позивача середнього заробітку за увесь час вимушеного прогулу, слід вказати наступне.

Відповідно до пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, встановлено, що цей Порядок застосовується також у випадку вимушеного прогулу (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Пунктом4 Порядку № 100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. В інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

З урахуванням Порядку № 100, довідки про доходи від 18.09.2018 № 301/68 та перебування позивача у вимушеному прогулі з 07.11.2015 по 23.10.2018 (1082 календарних дні),грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, яке належить стягнути з ГУ МВС України у Львівській області на користь позивача, становить:(108,16 грн (середньоденний заробіток) х 1082 дні (час вимушеного прогулу)) = 117 029,12 грн.

Відповідно до статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

Стосовно вимоги про зобов'язання управління кадрового забезпечення ГУ МВС України у Львівській області привести запис про звільнення ОСОБА_2 у трудовій книжці у відповідність до норм чинного законодавства України, суд першої інстанції вказав, що така не підлягає задоволенню, оскільки можливість того, що управлінням кадрового забезпечення ГУ МВС України у Львівській області не буде внесено відповідних записів у трудову книжку позивача та порушення цим його прав передбачається лише в майбутньому. Відмовляючи в задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 грн, суд вказав, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження причинного зв'язку між діями апелянта та заподіянням моральної шкоди (у вигляді душевних страждань, психологічних переживань, тощо).

Діючи у межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивачем не оскаржено, колегія суддів апеляційного суду погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 року в адміністративній справі № 813/6490/15- без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п'ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Постанова складена у повному обсязі 09 квітня 2019 року.