Справа № 826/2890/18
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2019-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

09 квітня 2019 року № 826/2890/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Добрянської Я.І., розглянувши у спрощеному (письмовому) провадженні без проведення судового засідання та виклику учасників справи адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в м.Києві
провизнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в якому просив:

- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер фізичної особи НОМЕР_1) призначити пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» - протиправними;

- скасувати рішення №61243/06 від 01.11.2017 р. Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, яке викладене у формі листа, про відмову ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер фізичної особи НОМЕР_1) у призначенні пільгової пенсії відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

- зобов'язати Центральне об'єднане управління пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер фізичної особи НОМЕР_1) до пільгового стажу роботу на посаді респіраторника 02.03.1994 року по 01.01.1997 року, 01.01.1997 р. по 01.07.1999 р., 01.07.1999 р. по 01.06.2011 р. та з 01.06.2011 року по 19.03.2013 року з повним робочим днем, відповідно до трудової книжки та зобов'язати Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити мені пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 01 листопада 2017 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що має право на призначення пільгової пенсії за Списком № 1, що підтверджується відомостями з трудової книжки та доданих до заяви документів, однак відповідачем протиправно відмовлено в її призначенні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.04.2018р. відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.04.2019р. замінено сторону у справі, а саме відповідача з Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві на правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (; адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16).

Відповідачем подано відзив на адміністративний позов в якому зазначає, що відмова позивачу в призначенні пільгової пенсії за Списком № 1 є законною та обґрунтованою, оскільки заява подана не у спосіб визначений Порядком, а саме поштою, а не особисто позивачем чи його представником. Більше того, позивачем до заяви не додано уточнюючу довідку про пільговий стаж. Вищевикладене, на думку відповідача, не створює підстав для розгляду заяви позивача та призначення пільгової пенсії.

Справа розглядається у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював у Київському ВГРЗ штабу ВРРЧ Південний Захід (правонаступником якого є ДО «Київський воєнізований гірничорятувальний загін»), що підтверджується копією трудової книжки.

Так, у період з 02.03.1994р. по 01.01.1997р. позивач виконував роботи в особливо небезпечних і тяжких умовах праці при рятуванні людей і ліквідації аварій на шахтах, кар'єрах, тунелях метрополітену, будівництві метрополітенів, що обслуговуються аварійно-рятувальними підрозділами, при виконанні технічних робіт у ізолюючих газозахисних апаратах (респіратори з високопроцентним вмістом кисню), костюмах хімічного та інших типів захисту за професією, посадою респираторника та складає 2 роки 9 місяців 30 днів.

З 01.01.1997р. по 01.07.1999р. працював на посаді бійця 2 кл., що складає 2 роки 6 місяців 0 днів.

З 01.07.1999р. по 01.06.2011р., працював респираторником, що складає 11 років 11 місяців 00 днів.

Також, з 01.06.2011р. по 19.03.2013р. працював на посаді командира відділення першого воєнізованого гірничорятувального взводу, що складає 01 рік 08 місяців 18 днів.

З 28.05.213р. звільнений з посади командира відділення.

29.05.2013р. прийнято на посаду командира 2 відділення 1 гірничорятувального взводу загону гірничорятувальних робіт ДП "Мобільнеий рятувальний центр МНС України".

З 03.02.2014р. переведено на посаду респираторника 2 відділення 3 гірничорятувального взводу загону гірничорятувальних робіт.

Вищевикладене підтверджується копією трудової книжки та копіями наказів Штабу ВГСЧ Юго-Запада від 02.03.1994р. № 27-к, від 13.06.1994р. № 67-к, Державної організації «Київський воєнізований гірничорятувальний загін» від 29.12.2005р. № 3-к, від 04.03.2011р. № 20-к, від 30.05.2011р. № 80-к, копією довідки ДО «Київський воєнізований гірничорятувальний загін» про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 22.08.2014р. № 660/96-22.

10.10.2017р. позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пільгової пенсії за Списком № 1 відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» до якої додав копію паспорту, трудової книжки, копії довідок та наказів.

01.11.2017р. листом відповідача № 61243/06 позивача повідомлено про те, що заява подана не у спосіб встановлений Порядком, відсутня довідка про пільговий стаж роботи, а відтак відсутні підстави для розгляду питання про призначення пенсії за віком на пільгових умовах згідно ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Позивач вважаючи протиправною відмову у призначенні пільгової пенсії звернувся до суду для захисту свої прав, свобод та законних інтересів.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, щодо доводів позивача про порушення позивачем порядку подання заяви, а саме неможливість її направлення поштою, суд зазначає таке.

Згідно з абз. 1 п. 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1, заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об'єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Відповідно до п. 1.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України

25.11.2005 № 22-1, днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

Якщо поданих документів достатньо для визначення права особи на призначення пенсії, пенсія призначається на підставі таких документів. При надходженні додаткових документів у визначений строк розмір пенсії переглядається з дати призначення. У разі надходження додаткових документів пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність їх подання пенсія перераховується зі строків, передбачених частиною четвертою статті 45 Закону.

Отже, відповідно до вказаного Порядку позивач мав право направити поштою заяву про призначення пенсії з необхідними для призначення пенсії документами.

При цьому відповідно до ч. 5 ст. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Однак, всупереч зазначених положень Закону відповідачем рішення по заяві не приймалось, чим було порушено порядок розгляду заяви позивача. Незважаючи на це, суд вважає, що відповідач своїм листом фактично відмовив позивачу в призначенні пенсії.

Вищевикладене узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду в ухвалі від 05.08.2015р. у справі №459/3042/13-а.

Доводи відповідача у відзиві про те, що подана позивачем заява про призначення пенсії не відповідає формі, затвердженій Пенсійним фондом України, суд вважає безпідставними, оскільки подана заява містить чітку та безумовно визначену вимогу саме про призначення пільгової пенсії. До того ж, розглядаючи подану заяву Пенсійний фонд не посилався на невідповідність такої заяви встановленій формі. Крім того, слід зазначити, що в даному випадку право позивача на призначення пенсії не може бути поставлено в залежність від форми поданої заяви, зміст якої є чітким, однозначним і зрозумілим.

Щодо посилань відповідача про необхідність надання довідки про пільговий стаж, оскільки за її відсутності неможливо розглянути заяву позивача про призначення пенсії, суд зазначає таке.

Відповідно до п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон України № 1788) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Відповідно до ст. 62 Закону України № 1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначеної норми Закону № 1788-XII, постановою Кабінету міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки чи відповідних записів в ній (далі - Порядок).

Відповідно до п. 3 Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінпраці та Мінфіном (п. 20 Порядку).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що необхідними умовами для виникнення у особи права на пенсійне забезпечення на пільгових умовах відповідно до п. «ф» ст. 13 Закону № 1788-XII є встановлення факту перебування особи на посаді або виконання нею робіт, що містяться у Списку №1, а також документальне підтвердження зайнятості працівника за відповідною професією.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду викладеною в постанові від 27.02.2019р. у справі № 607/7936/17 провадження № К/9901/17251/18.

Більше того, суд наголошує, що з вищевикладеного вбачається, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду викладеною в постанові від 07.03.2018р. у справі № 233/2084/17 провадження № К/9901/2399/17.

Так, судом встановлено, що у період з 02.03.1994р. по 01.01.1997р. позивач виконував роботи в особливо небезпечних і тяжких умовах праці при рятуванні людей і ліквідації аварій на шахтах, кар'єрах, тунелях метрополітену, будівництві метрополітенів, що обслуговуються аварійно-рятувальними підрозділами, при виконанні технічних робіт у ізолюючих газозахисних апаратах (респіратори з високопроцентним вмістом кисню), костюмах хімічного та інших типів захисту за професією, посадою респіраторника та складає 2 роки 9 місяців 30 днів.

З 01.01.1997р. по 01.07.1999р. працював на посаді бійця 2 кл., що складає 2 роки 6 місяців 0 днів.

З 01.07.1999р. по 01.06.2011р., працював респіраторником, що складає 11 років 11 місяців 00 днів.

Також, з 01.06.2011р. по 19.03.2013р. працював на посаді командира відділення першого воєнізованого гірничорятувального взводу, що складає 01 рік 08 місяців 18 днів.

З 28.05.213р. звільнений з посади командира відділення.

29.05.2013р. прийнято на посаду командира 2 відділення 1 гірничорятувального взводу загону гірничорятувальних робіт ДП "Мобільнеий рятувальний центр МНС України".

З 03.02.2014р. переведено на посаду респіраторника 2 відділення 3 гірничорятувального взводу загону гірничорятувальних робіт.

Вищевикладене підтверджується копією трудової книжки та копіями наказів Штабу ВГСЧ Юго-Запада від 02.03.1994р. № 27-к, від 13.06.1994р. № 67-к, Державної організації «Київський воєнізований гірничорятувальний загін» від 29.12.2005р. № 3-к, від 04.03.2011р. № 20-к, від 30.05.2011р. № 80-к, копією довідки ДО «Київський воєнізований гірничорятувальний загін» про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 22.08.2014р. № 660/96-22, а також наказами по атестації робочих місць.

Постановою Кабінету Міністрів України № 162 від 11.03.1994р. «Про затвердження списків виробництв, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах» передбачені посади - респираторники (код 1010600 - 18029); Командири, заступники (помічники) командирів, інструктори, бійці 1 та 2 класів загону, взводу, відділення, пункту і поста (код 968); командири відділень, їх заступники (помічники) (код 1010600б - 23003).

З вищевикладеного вбачається, що записи у трудовій книжці та довідках, які містяться в матеріалах справи, підтверджують характер роботи позивача у спірний період за Списком № 1, що надає йому можливість включення цих періодів роботи до стажу, а відтак дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Одночасно, суд наголошує, що відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Окрім того, відповідно до змісту статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Відтак, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Частиною третьою статті 245 КАС України визначено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Ця норма кореспондується з нормою частини першої статті 2 КАС щодо захисту прав, свобод та інтересів особи від порушень з боку суб'єктів владних повноважень як завдання адміністративного судочинства та нормою частини другої статті 5 КАС, якою передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частинами першою та другою статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини вказав, що норма статті 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Сутність цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечать при цьому виконання своїх зобов'язань. Суд визнав, що вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачені національним законодавство (п. 145 рішення).

У пункті 50 рішення від 13.01.2011 у справі «Чуйкіна проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), п. 28-36, Series A №18).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення від 10.07.2003 у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45 та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002 II).

Конституційний Суд України в Рішенні від 25.11.1997 №6-зп сформулював правову позицію, за якою удосконалення законодавства в контексті статті 55 Конституції України має бути поступовою тенденцією, спрямованою на розширення судового захисту прав і свобод людини, зокрема судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень (п. 2 мотивувальної частини). Ця правова позиція кореспондується з положеннями статті 13 Конвенції щодо ефективного засобу юридичного захисту від порушень, вчинених особами, які здійснюють свої офіційні повноваження.

Згідно з ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

З метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди (ч. 5 ст. 125 Конституції України).

Стаття 8 Загальної декларації прав людини 1948 року проголосила «право кожної людини на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом». Це положення відтворено в Конституції України (стаття 55) і має застосовуватися системно, оскільки гарантується судовий захист як національними, так і міжнародними судовими установами.

Отже, суд повинен захистити позивача та обрати ефективний засіб захисту прав позивача за наслідками визнання незаконним рішення суб'єкта владних повноважень.

З вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що належним способом захисту прав позивача є визнання протиправною відмови Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер фізичної особи НОМЕР_1) до пільгового стажу роботу на посаді респіраторника з 02.03.1994р. по 01.01.1997р., 01.01.1997р. по 01.07.1999р., 01.07.1999 р. по 01.06.2011р. та з 01.06.2011р. по 19.03.2013р. з повним робочим днем, відповідно до трудової книжки та зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. 77, 122, 123, 242, 243, 251, 255 КАС України,

В И Р І Ш И В :

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

3. Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) до пільгового стажу роботу на посаді респіраторника з 02.03.1994р. по 01.01.1997р., 01.01.1997р. по 01.07.1999р., 01.07.1999 р. по 01.06.2011р. та з 01.06.2011р. по 19.03.2013р. з повним робочим днем, відповідно до трудової книжки.

4. Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

5. В іншій частині позовних вимог - відмовити.

6. Стягнути на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1)судові витрати за сплату судового збору в розмірі 704,8 (сімсот чотири гривні 80 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська