Справа № 625/626/18
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2019-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 р.Справа № 625/626/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Тацій Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Ткаченка А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Інспектора роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Полтавській області Верезомського Олега Сергійовича на рішення Коломацького районного суду Харківської області (головуючий І інстанції Лосєв Д.К.) від 17.01.2019 року (повний текст рішення складений 17.01.2019 р.) по справі № 625/626/18

за позовом ОСОБА_2

до Інспектора роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Полтавській області Верезомського Олега Сергійовича

про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_2, звернулася до Коломацького районного суду Харківської області з адміністративним позовом, в якому просила скасувати постанову серії НК № 314247 від 15.11.2018 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 15.11.2018 року відповідач виніс постанову серії НК № 314247 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, в якій застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 гривень за порушення ч. 3 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП до ОСОБА_2. Позивач вважає цю постанову незаконною, та такою, що підлягає скасуванню, оскільки розгляд справи на місці зупинки транспортного засобу позбавив можливості позивачку скористатися правами, передбаченими ст. 268 КУпАП, чим фактично проігнорував вимоги ч. 2 ст. 33 КУпАП та унеможливив виконання вимог ст. 245 КУпАП щодо всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи.

Рішенням Коломацького районного суду Харківської області від 17.01.2019 року по справі № 625/626/18 позовні вимоги задоволено.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що ним не було допущено порушення процедури розгляду справи, що підтверджується відеозаписом з нагрудної камери поліцейського. Вказав, що водія не обмежували у використанні прав, передбачених ст. 268 КУпАП, а сам водій на виявила бажання ними користуватися.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подав.

Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Крім того, за правилами ч. 1 ст. 286 КАС України адміністративна справа з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами протягом десяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ст. 268 КАС України у справах, визначених, зокрема ст. 286 КАС України, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур'єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв'язку. Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач повідомлений про дату, час і місце розгляду справи за номером телефону, що підтверджується телефонограмою від 03.04.2019р. (а.с. 92).

Відповідач повідомлявся на електронну адресу, яка містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до змісту постанови 15.11.2018 р. ОСОБА_2, керуючи транспортним засобом TOYOTA AVENSIS, днз НОМЕР_1 в с. Циганське Полтавського району Полтавської області рухалась зі швидкістю 117 км/год., при цьому перевищила встановлене обмеження швидкості руху транспортних засобів в населеному пункті на 67 км/год, чим порушила п. 12.4 ПДР України, а також не мала при собі посвідчення водія відповідної категорії, на вимогу пред'явила посвідчення водія НОМЕР_2 на прізвище ОСОБА_2, чим порушила п. 2.1.а ПДР України.

У зв'язку з цим, відносно ОСОБА_2 було складено постанову за ч. 3 ст. 122 КУпАП, ч. 1 ст. 126 КУпАП, на підставі ч. 2 ст. 36 КУпАП об'єднано та накладено на позивачку стягнення за більш серйозне порушення в розмірі 510 гривень.

Не погодившись з винесеною постановою про притягнення до адміністративної відповідальності, позивач звернулася до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що оскаржувана постанова прийнята із порушенням норм процедури розгляду визначених КУпАП, а тому суд приходить до висновку про необґрунтованість винесеної постанови, та наявності підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується із загальним висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно зі статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов'язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з'ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України від 02 липня 2015 року №580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон №580-VIII) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР України).

Пунктом 1.9. ПДР України встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Приписи п. 12.4 ПДР України передбачають, що у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Частина 1 ст. 122 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

З матеріалів справи встановлено, що постановою від 15.11.2018 р. відносно ОСОБА_2 було складено постанову за ч. 3 ст. 122 КУпАП, ч. 1 ст. 126 КУпАП, на підставі ч. 2 ст. 36 КУпАП об'єднано та накладено на позивачку стягнення за більш серйозне порушення в розмірі 510 грн.

У постанові зазначено, що 15.11.2018 року, керуючи транспортним засобом TOYOTA AVENSIS, днз НОМЕР_1 в с. Циганське Полтавського району Полтавської області рухалась зі швидкістю 117 км/год., при цьому перевищила встановлене обмеження швидкості руху транспортних засобів в населеному пункті на 67 км/год, чим порушила п. 12.4 ПДР України, а також не мала при собі посвідчення водія відповідної категорії, на вимогу пред'явила посвідчення водія НОМЕР_2 на прізвище ОСОБА_2, чим порушила п. 2.1.а ПДР України.

У відповідності до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З матеріалів справи встановлено, що на вимогу інспектора патрульної поліції позивачем надано водійське посвідчення на ім'я ОСОБА_2 (дівоче прізвище). Також позивачем надано свідоцтво про шлюб, згідно якого інспектор патрульної поліції мав змогу встановити той факт, особа, яка керувала автомобілем (ОСОБА_2) та особа, що зазначена у водійському посвідченні (ОСОБА_2) є однією і тією ж особою.

Згідно ПДР України, встановлено вичерпний перелік документів, які водій повинен мати при собі, зокрема, водій повинен мати посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Відповідно до п. 27 Постанови Кабінету міністрів України № 340 від 08.05.1993 р., якою затверджене Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, обмін посвідчення водія, у тому числі виданого вперше, у зв'язку із зміною особистих даних власника (прізвище, ім'я та по батькові) проводиться на підставі документа, що підтверджує таку зміну, згідно з пунктом 25 цього Положення.

З положень наведеної вище норми Постанови № 340 вбачається обов'язок особи, при зміні особистих даних (прізвище, ім'я та по батькові) здійснити обмін посвідчення водія. В той же час, приписами ані цієї постанови, ані ні іншими нормами законодавства не передбачено відповідальності не здійснення такого обміну, а також не встановлено того, що після зміни прізвища і до моменту обміну посвідчення водія на нове, видане йому раніше водійське посвідчення вважається не дійсним.

Наведене свідчить про те, що у патрульного поліцейського були відсутні підстави вважати, що ОСОБА_2 не мала при собі посвідчення водія відповідної категорії, що є порушенням п. 2.1.а ПДР України, оскільки нею надане водійське посвідчення відповідної категорії, а також надане свідоцтво про шлюб.

Доводів на спростування цих обставин відповідачем в апеляційній скарзі не наведено.

Що стосується порушення позивачем п. 12.4 ПДР України, колегія суддів зазначає наступне.

Судовим розглядом встановлено, що вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCAM, що використовувався під час фіксації дій позивача, зареєстрований в Державному реєстрі засобів вимірювальної техніки за номером УЗ197-12, затверджений сертифікатом № UA-MI/1-2903-2012, виданим Міністерством економічного розвитку і торгівлі України 29.08.2012 року.

Наказом державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України №100 від 19.02.2002 року, зареєстрованим Міністерством юстиції України 04.03.2002 року за №222/6510, який втратив чинність на підставі наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі №972 від 14.06.2016 року, затверджено Порядок оформлення та видачі сертифікатів затвердження типу засобів вимірювальної техніки, сертифікатів відповідності засобів вимірювальної техніки затвердженому типу та свідоцтв про визнання затвердження типу засобів вимірювальної техніки, згідно з п.п. 2.5 якого, сертифікати затвердження типу засобів вимірювальної техніки та свідоцтва оформлюються на типи засобів вимірювальної техніки, які занесено під одним реєстраційним номером до Державного реєстру засобів вимірювальної техніки.

Відповідно до п. 2.6 Порядку оформлення та видачі сертифікатів затвердження типу та свідоцтв про визнання затвердження типу засобів вимірювальної техніки, сертифікатів відповідності засобів вимірювальної техніки, затвердженому типу та свідоцтв про визнання затвердження типу засобів вимірювальної техніки, сертифікати затвердження типу засобів вимірювальної техніки та свідоцтва про визнання затвердження типу засобів вимірювальної техніки чинні до вилучення відповідних типів засобів вимірювальної техніки з Державного реєстру.

Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 02.11.2015 року № 1362 були внесені зміни до Державного реєстру засобів вимірювальної техніки, а саме: згідно з п.1 були виключені з Державного реєстру засобів вимірювальної техніки певні типи засобів вимірювальної техніки, внесені до нього за відповідними номерами, зокрема У3197-12.

Однак, засоби вимірювальної техніки, які були введені в експлуатацію до моменту виключення їх з Державного реєстру, дозволяється застосовувати за умови позитивних результатів їх повірки.

При цьому, колегія суддів вказує на те, що виключення з Державного реєстру на підставі наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 02.11.2015 року № 1362 типу засобу вимірювальної техніки вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCAM, який зареєстрований в Державному реєстрі засобів вимірювальної техніки за номером У3197-12 не встановлює неможливість його використовувати.

Так, оскільки, прилад TruCAM було введено в експлуатацію в період його перебування в Державному реєстрі, відповідно його подальша експлуатації не обмежена нормами чинного законодавства України.

Крім того, можливість використання виробу «TruCAM LTI 20/20», виробництва Laser Technology Inc., також підтверджується наявним в матеріалах справи, виданим державною службою спеціального зв'язку та захисту інформації України, експертним висновком від 27.09.2018 року № 04/02/03/-3008, який зазначає про правильність реалізації криптографічного алгоритму шифрування AES відповідно до ДСТУ ISO/IES 18033-3:2015 та забезпечення конфіденційності, цілісності та автентичності зареєстрованих даних (а.с.21).

Тобто, колегія суддів приходить до висновку, що лазерний вимірювач швидкості TruCam LTI 20/20 ТС00800 може засвідчувати порушення позивачем швидкісного режиму, а тому може бути належним доказом по справі.

На підтвердження факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення (перевищення встановленої швидкості) відповідачем надано фото-роздруківку з засобу TruCAM LTI 20/20, на якій зафіксований автомобіль TOYOTA AVENSIS. В той же час, з інформації, що міститься на цій фото-роздруківці вбачається, що швидкість автомобіля зафіксована на відстані майже 268 метрів, а вимірювання швидкості здійснювалося у похмуру погоду, тобто при недостатньому сонячному освітленні, у зв'язку з чим, державний номерний знак на цьому фото відображений не чітко (розмито) та не дає змоги достовірно встановити цифрові та буквенні символи, що на ньому зазначені.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно Розділу 4 Інструкції до засобу TruCAM LTI 20/20, оптимальна відстань до цілі складає 70 метрів, а зазначена відстань може бути збільшеною при хороших погодних умовах та фокусі.

При фіксації швидкості руху відповідачем не було враховано погодних умов та рекомендацій Інструкції до засобу TruCAM LTI 20/20, у зв'язку з чим, з наданої в якості доказу фото-роздруківки, неможливо достовірно ідентифікувати автомобіль, зокрема цифрові та буквенні символи, що вказані на номерному знаку, а тому цей доказ не може бути визнаний судом як належний та допустимий.

Таким чином, належних та допустимих доказів, передбачених ст. 251 КУпАП, відповідачем в підтвердження існування підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності як за ч. 1 ст. 122 КУпАП та і за ч. 3 ст. 122 КУпАП не надано.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. п. 3.3, 3.5 Інструкції про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних відеокамер (відеореєстраторів), затвердженої Наказом Департаменту патрульної поліції НПУ від 03.02.2016 р. № 100, нагрудна відеокамера (відеореєстратор) повинна активовуватись працівником патрульної поліції та знаходитись в режимі відеозйомки при будь-якому контакті з особою. Після активації нагрудної відеокамери (відеореєстратора) все спілкування повинне бути записане безперервно.

З наданого до матеріалів справи диску з відеозаписом спілкування працівника патрульної поліції з ОСОБА_2 вбачається, що відеозапис містить переривання, тобто на ньому безперервно не зафіксований весь час спілкування, що перешкоджає суду встановити ту обставину, чи дійсно працівником поліції дотримано процедуру розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності, з урахуванням того, що в позовні й заяві позивач на таке порушення вказувала.

Колегія суддів зазначає, що постанова про накладення адміністративного стягнення по своїй правовій природі є рішенням суб'єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує його фіксування, що є доказом вчинення правопорушення.

При цьому, сама постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може бути беззаперечним доказом вчинення правопорушення, оскільки викладення обставин правопорушення, без його фіксації або без належної його, не може бути належним доказом вчинення порушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем обов'язку, визначеного ч. 2 ст. 77 КАС України в межах цієї справи не виконано.

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанцій про протиправність рішення відповідача про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, у зв'язку із відсутністю належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, зазначених в оскаржуваній постанові.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Коломацького районного суду Харківської області від 17.01.2019 року по справі № 625/626/18 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Інспектора роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Полтавській області Верезомського Олега Сергійовича на рішення Коломацького районного суду Харківської області від 17.01.2019 року по справі № 625/626/18 - залишити без задоволення.

Рішення Коломацького районного суду Харківської області від 17.01.2019 року по справі № 625/626/18 змінити в частині підстав та мотивів, що стали підставою для задоволення позовних вимог.

В іншій частині рішення Коломацького районного суду Харківської області від 17.01.2019 року по справі № 625/626/18 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло Л.В. Тацій
Повний текст постанови складено 10.04.2019 року