Справа № 757/43259/16-а
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.

за участю: секретаря Суркової Д.О.,

представника відповідача Латонової Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві на рішення Печерського районного суду м.Києва від 28 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулась до суду з даним позовом, в якому просила визнати неправомірними дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови їй у призначенні пенсії по втраті годувальника відповідно до ч. 12 ст. 20 Закону України «Про статус народного депутата» та зобов'язати відповідача призначити їй таку пенсію за її померлого чоловіка, який був народним депутатом України і отримував пенсію згідно цього Закону, з дня її звернення від 01.06.2016 року.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 28 вересня 2018 року адміністративний позов задоволено частково, зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити позивачці пенсію по втраті годувальника з дня її звернення від 01.06.2016 року у відповідності до частини 12 ст. 20 Закону України «Про статус народного депутата».

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На думку апелянта, суд не з'ясував для об'єктивного вирішення спору обставини справи, ухвалив необґрунтоване та незаконне рішення з порушенням норм матеріального права. Апелянт зазначає, що відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213 у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються, серед інших, відповідно до Закону України «Про статус народного депутата України». Також, апелянт наголошував на безпідставному стягненні з них судового збору на користь позивача.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду без змін та вказує на правомірність висновків суду першої інстанції і безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та не є спірним, позивач є дружиною та перебувала на утриманні померлого 18.03.2016 ОСОБА_5, який був народним депутатом України 5-го скликання, працював на посаді заступника Голови Комітету Верховної Ради України з питань культури і духовності.

01.06.2016 року позивач звернулась до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві із заявою про переведення її на пенсію у разі втрати годувальника за наявними в пенсійній справі ОСОБА_5 документами про заробітну плату та стаж.

07.06.2016 року відповідач листом №7602/03 у переведенні на пенсію у разі втрати годувальника за нормами Закону України «Про статус народного депутата України» відмовив з посиланням на п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213.

Позивач, вважаючи вищевказані дії відповідача протиправними, звернулась із даним позовом до суду.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів суду, що діяв правомірно, з чим погоджується і колегія суддів з огляду на наступне.

Так, згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» за цим Законом призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними членами сім'ї вважаються: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

В свою чергу, згідно ч. 12 ст. 20 Закону України «Про статус народного депутата України» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у випадку смерті народного депутата призначається пенсія у разі втрати годувальника непрацездатним членам сім'ї, які були на його утриманні за їх заявою (при цьому дітям пенсія призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника), у розмірі 70 відсотків суми місячної заробітної плати працюючого народного депутата на день звернення за пенсією з урахуванням усіх доплат та надбавок до посадового окладу, з якої було сплачено внески.

Як випливає зі ст. 6 Закону України «Про пенсійне забезпечення» особам, які мають одночасно право на різні державні пенсії, призначається одна за їх вибором, за винятком випадків, прямо передбачених цією нормою.

Отже, чинне законодавство України не містить заборони для позивача обирати такий вид пенсії, як пенсія по втраті годувальника, а оскільки вона є дружиною померлого народного депутата України, досягла пенсійного віку, проживала разом з ним до дня смерті та перебувала на його утриманні, то відповідно до ч. 12 ст.20 Закону України «Про статус народного депутата» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) має право на пенсію у разі втрати годувальника, натомість відповідачем не надано доказів відсутності у позивача можливості скористатись своїм правом та обрати певний вид пенсії.

При цьому, посилання відповідача на п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213 є необґрунтованими, оскільки право позивача обрати такий вид пенсії, як у разі втраті годувальника, закріплено в ст.2 Закону України «Про пенсійне забезпечення», при цьому відсутність певного законодавчого регулювання можливості застосування норм ст.20 Закону України «Про статус народного депутата», не може позбавляти позивача права на призначення обраного виду пенсії, зокрема, по втраті годувальника з дня її звернення від 01.06.2016 року у відповідності до частини 12 ст. 20 Закону України «Про статус народного депутата».

Право на перехід на пенсію по втраті годувальника передбачено у ст.20 Закону України «Про статус народного депутата» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та ст.2 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі №760/13734/16-а.

Щодо стягнення судового збору колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа, тому доводи відповідача про безпідставність стягнення з нього суми сплаченого судового збору за подання позовної заяви є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для призначення пенсії позивачу.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м.Києва від 28 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 10.04.2019.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Карпушова

А.Г. Степанюк