Справа № 826/14341/16
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ганечко О.М.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

за участі секретаря судового засідання Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.12.2018 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Департаменту містобудування та архітектури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправними дій,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Департаменту містобудування та архітектури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправними дій.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.12.2018 позов задоволено.

Визнано неправомірними дії Департаменту містобудування та архітектури Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), які полягають у порушенні строку для надання висновку про погодження або про відмову в погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1;

Стягнуто з Департаменту містобудування та архітектури Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_3 на будь-який рахунок, виявлений державним виконавцем під час виконання рішення суду, судові витрати у сумі 551,21 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції та стягнути на користь позивача витрати, пов'язані з розглядом справи (правничу допомогу) у суді першої інстанції та під час апеляційного розгляду справи, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив відмовити у стягненні витрат пов'язаних з розглядом справи (правничу допомогу) у суді першої інстанції та під час апеляційного розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, у відповідності до положень ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту містобудування та архітектури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) витрат, понесених на оплату юридичних послуг, наданих ФОП ОСОБА_4, зважаючи на положення ч. 2 ст. 134 КАС України, які пов'язують можливість стягнення з суб'єкта владних повноважень витрат на правничу допомогу з наданням такої саме адвокатом, а докази того, що ОСОБА_4 має свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, в матеріалах справи відсутні. (а. с. 62)

Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Насамперед, адміністративне судочинство спрямоване на зміцнення законності, правопорядку та попередження правопорушень, а також сприяє активному та ініціативному виявленню порушень прав, свобод та інтересів осіб з боку влади та поновлення цих прав чи запобігання їх порушенню, а тому суди адміністративної юрисдикції повинні захищати такі права фізичних і юридичних осіб (зокрема й право на відшкодування витрат на правову допомогу) усіма передбаченими й дозволеними законодавством України способами.

Згідно з ст. 87 КАС України (в редакції, чинній на час подання позовної заяви), судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 90 КАС України (в редакції, чинній на час подання позовної заяви), витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Приписами ч. 1 ст. 94 КАС України, передбачено, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Положеннями ст. 59 Конституції України, передбачено, що кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.

Так, ч. ч. 1, 2 ст. 16 КАС України (у редакції, чинній на час звернення із позовною заявою до суду), установлено, що кожен має право користуватися правовою допомогою при вирішенні справ в адміністративному суді, яка надається в порядку, встановленому законом. Для надання правової допомоги при вирішенні справ у судах в Україні діє адвокатура. У випадках, встановлених законом, правова допомога може надаватися й іншими фахівцями в галузі права. Порядок і умови надання правової допомоги, права й обов'язки адвокатів та інших фахівців у галузі права, які беруть участь в адміністративному процесі і надають правову допомогу, визначаються цим Кодексом та іншими законами.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (чинний на час подання позовної заяви до суду), розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Слід звернути увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 (№ 11-562ас18) наголосила на тому, що зазначений закон визначає не види правової допомоги, а виключно граничний розмір їх компенсації.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб'єктами права.

Крім того, Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч. 2 ст. 3, ст. 59 Конституції України покладає на державу відповідні обов'язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов'язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони України, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу.

Таким чином, до правової допомоги належать й консультації та роз'яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Водночас, КАС України (у редакції, чинній на момент звернення із заявою) не передбачає, що види правової допомоги, які підлягають компенсації, можуть встановлюватися або обмежуватися іншими законами.

Відповідно до ст. 131-2 Конституції України, для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.

Згідно з п. п. 11 п. 16-1 р. XV «Перехідні положення» Конституції України, представництво, відповідно до статті 131-2 цієї Конституції, здійснюється виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року (абзац перший).

Отже, наведені положення Основного Закону до 01.01.2019 гарантують кожному громадянину України, іноземцям та особам без громадянства, які перебувають на території України, право на правову допомогу та вибір захисника своїх прав - особу, яка є фахівцем у галузі права і на законних підставах має право надавати таку допомогу особисто.

Гарантії дотримання та захисту, зокрема заборону скасування конституційних прав і свобод закріплені у ст. 22 Конституції України.

Конституцією України закріплено не лише основні права і свободи людини і громадянина, а й передбачено відповідні конституційно-правові гарантії їх дотримання та захисту, зокрема заборону скасування конституційних прав і свобод, неможливість обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, крім обмежень певних прав і свобод в умовах воєнного або надзвичайного стану, забезпечення кожному судового захисту його прав і свобод, у тому числі гарантування звернення до суду безпосередньо на підставі Конституції України, та надання при цьому можливості використання будь-яких інших не заборонених законом засобів захисту своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань (частина третя статті 8, частини друга, п'ята статті 55).

Оскільки Основним Законом не допускається звуження змісту та обсягу права кожного на отримання правової допомоги, а вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати, підстави обмежувати сторону на відшкодування витрат, понесених на отримання правової допомоги, що була отримана від інших суб'єктів, фахівців у галузі права, ніж адвокат, відсутні.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22.12.2018 у справі № 826/856/18.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже, з аналізу наведених правових норм вбачається, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб'єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.

Так, на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу (юридичних послуг) суду першої інтсанції надано копії:

- договору про правову допомогу № 01/09-1 від 01.09.2016;

- замовлення-додатку № 1 до договору про правову допомогу № 01/09-1 від 01.09.2016;

- акта виконаних робіт, згідно договору про надання правової допомоги № 01/09-1 від 01.09.2016;

- диплому НОМЕР_2 від 30.09.2006 магістра права ОСОБА_4, виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (основний вид економічної діяльності 69.10 Діяльність у сфері права);

- квитанції № 0.0.61011916.2 від 01.09.2016 про оплату послуг з надання правової допомоги (юридичних послуг) на суму 4640,00 грн. згідно договору про надання правової допомоги № 01/09-1 від 01.09.2016 та акта виконаних робіт. (а. с. 17-19, 23-30)

Таким чином, суд в оскаржуваному рішенні, відмовляючи у вимогах позивача щодо стягнення судових витрат, понесених позивачем в частині надання правової допомоги у суді першої інстанції особою, яка не є адвокатом, не звернув увагу на зміст правового регулювання, встановлений вищенаведеними нормами, з огляду на що, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.12.2018 підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу, надану позивачу у суді першої інстанції та прийняттям нової постанови про задоволення вимог в даній частині.

Щодо вимог апеляційної скарги про розподіл судових витрат (на правничу допомогу), понесених апелянтом під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов'язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з п. п. 6, 7 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі недотримання вимог частини п'ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката висвітлено у ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, з огляду на що, питання розподілу судових витрат пов'язане із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Приписами ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

В апеляційні скарзі на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.12.2018 представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить вирішити питання розподілу судових витрат (на правничу допомогу), понесених апелянтом під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

На підтвердження понесення вищевказаних витрат Шостому апеляційному адміністративному суду надано:

- договір про надання правової (правничої) допомоги № 08/01-1 від 08.01.2019, укладений між адвокатом ОСОБА_4, який діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії НОМЕР_3 від 26.04.2018, та ОСОБА_3;

- квитанцію № 0.0..1 від 21.01.2019 на суму 5600,00 грн. з призначенням платежу: згідно договору про надання правової допомоги № 08/01-1 від 08.01.2019, апеляційна скарга по справі № 826/14341/16;

- ордер на надання правової допомоги серії КВ № 407328;

- рахунок № 1 від 21.01.2019 до договору про надання правової (правничої) допомоги № 08/01-1 від 08.01.2019, згідно якого за складання апеляційної скарги на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.12.2018 по справі № 826/14341/16 витрачено 8 годин та вказано суму 5600,00 грн.;

- акт виконаних робіт від 22.01.2019 згідно договору про надання правової (правничої) допомоги № 08/01-1 від 08.01.2019;

- копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії НОМЕР_3 від 26.04.2018; посвідчення адвоката України від 26.04.2018, диплому магістра НОМЕР_2 від 30.09.2006;

- виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (основний вид економічної діяльності 69.10 Діяльність у сфері права); витяг з реєстру платників єдиного податку, свідоцтво про державну реєстрацію ФОП ОСОБА_4 серії НОМЕР_4;

- ставки гонорару адвоката на 2018/2019 роки.

Таким чином, враховуючи надані до суду апеляційної інстанції докази, колегія суддів вважає, що документально підтверджено наявність підстав для стягнення з Департаменту містобудування та архітектури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за рахунок бюджетних асигнувань судових витрат, понесених апелянтом під час розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції.

Проте, колегія суддів не погоджується з доцільністю та обгрунтованістю стягнення з відповідача 5600,00 грн. судових витрат, понесених апелянтом під час розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції, оскільки дана сума не співмірна з складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Так, апеляційна скарга насамперед складена апелянтом на основі судової практики Верховного Суду з відповідними витягами з неї та здійсненим адвокатом аналізом, що у свою чергу свідчить про те, що зазначені в акті виконаних робіт 8 годин, витрачених на складання апеляційної скарги та 5600,00 грн. не відповідає обсягу та зусиллям, необхідним для складання апеляційної скарги у даній справі, навіть з урахування проведення аналізу судової практики по категорії справ, з аналогічних правовідносин.

Колегія суддів вважає, що обгрунтованим та співмірним розміром витрат, що підлягають стягненню за надання правової допомоги у суді апеляційної інстанції є 2000,00 грн.

Отже, разом до стягнення підлягають витрати на правову допомогу у розмірі 6640,00 грн. (4640,00 грн. (суд першої інстанції) + 2000,00 грн. (суд апеляційної інстанції).

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Суд також зазначив, що підприємство-заявник уклало договір з юридичною фірмою щодо її гонорару, який можна порівняти з угодою про умовний адвокатський гонорар. Така угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов'язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов'язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), № 31107/96).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції приймаючи судове рішення щодо відшкодування понесених судових витрат, неправильно застосував норми процесуального права в частині, а тому, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати в частині та прийняти нову постанову про задоволення вимог про розподіл судових витрат на правову допомогу.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.12.2018 - скасувати в частині відмови у відшкодуванні витрат на оплату правової допомоги та прийняти нову постанову в цій частині, якою вимогу про відшкодування витрат на оплату правової допомоги задовольнити частково.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту містобудування та архітектури Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (, 01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 32) на користь ОСОБА_3 (РНКОПП: НОМЕР_1, АДРЕСА_2) судові витрати на сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 826,83 грн. (вісімсот двадцять шість гривень 83 коп.) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6640,00 грн. (шість тисяч шістсот сорок гривень 00 коп.).

В іншій частині заяви про відшкодування витрат на оплату правової допомоги відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді А.Ю. Коротких

І.В. Федотов

Повний текст постанови складено 10.04.2019.