Справа № 149/1308/17
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2019-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 149/1308/17

Головуючий у 1-й інстанції: Воробйова І.А.

Суддя-доповідач: Полотнянко Ю.П.

08 квітня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Драчук Т. О. Загороднюка А.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Хмільницького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області на ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23 січня 2019 року за заявою представника заявника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до Хмільницького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про визнання протиправними дій у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Хмільницького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в листопаді 2018 року представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області із заявою в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в якій просив: визнати протиправними дії керівника Хмільницького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області щодо невиплати пенсії за віком ОСОБА_2 на виконання постанови Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 30.05.2017 по справі №149/1308/17.

Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23.01.2019 зяву задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність голови комісії з припинення об'єднаного управління Пенсійного фонду України Віницької області щодо невиплати пенсії за віком ОСОБА_2 на виконання постанови Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 30.05.2017 року по справі 149/1308/17;

- зобов'язано голову комісії з припинення об'єднаного управління Пенсійного фонду України Віницької області усунути зазначені в ухвалі порушення пенсійного законодавства.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, Хмільницьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області звернулось із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та відмовити у задоволенні заяви.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися.

У відповідності до вимог ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За правилами п.2 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою в порядку статті 383 КАС України, в якій просив: визнати протиправними дії керівника Хмільницького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області щодо невиплати пенсії за віком ОСОБА_2 на виконання постанови Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 30.05.2017 по справі №149/1308/17.

Заяву обгрунтовує тим, що постановою Хмільницького міськрайонного суду Вінницькій області від 30.05.2017, яка залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12.07.2017, визнано протиправною бездіяльність Хмільницького обєднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за віком та зобов'язано відповідача призначити та виплачувати ОСОБА_2 пенсію за віком, починаючи з дати звернення з заявою про призначення пенсії 16.03.2017.

01.06.2018 року позивачем до відділу примусового виконання рішень ДВС ГТУЮ у Вінницькій області направлено виконавчий лист до виконання. 11.06.2018 року відкрито виконавче провадження.

Позивач зазначає, що відповідачем в серпні 2018 року перераховано на рахунок заявниці заборгованість по пенсії в сумі 3300,05 грн. В подальшому виплату пенсії припинено.

23.10.2018 року представник заявниці звернувся з заявою до управління пенсійного фонду про виплату заборгованості та поточної пенсії на визначений пенсіонером банківський рахунок, однак, станом на 22.11.2018 року рішення суду не виконано, що змусило представника заявниці звернутись до суду з даною заявою.

Задовольняючи заяву позивача, суд першої інстанції виходив з того, що заява позивача в частині відмови у виплаті пенсії є обгрунтованою, а тому підлягає задоволенню.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Так, в апеляційній скарзі відповідач, обгрунтовуючи свою позицію посилається на п.17 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках №662, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2016 та зазначає, що рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області виконано в добровільному порядку 24.07.2018 і в подальшому щомісячно по 31.01.2018, однак, оскільки ідентифікація та верифікація пенсіонера не відбулася протягом року, тому відповідач позбавлений можливості здійснювати перерахунок пенсії.

Також апелянт посилається на відсутність законних підстав проводити виплату через національного оператора, так як позивач проживає в країні Ізраїль

Даючи оцінку висновкам суду першої інстанції та спірним відносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів враховує наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення"; Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"; Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Частиною 3 статті 4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до пункту 16 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Тобто, положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Так, статтею 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України (частина перша статті).

Пенсія може виплачуватися за довіреністю, порядок оформлення і строк дії якої визначаються законом. Виплата пенсії за довіреністю здійснюється протягом усього періоду дії довіреності за умови поновлення пенсіонером заяви про виплату пенсії за довіреністю через кожний рік дії такої довіреності (частина друга статті).

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846) затверджений Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно доЗакону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до пункту 1.5 вказаного Порядку заява про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.

Отже, виходячи з наведеного, слід дійти висновку, що у разі, коли пенсіонер бажає отримувати пенсію за довіреністю, термін дії якої більше одного року, то він зобов'язаний через кожний рік дії такої довіреності подавати особисто або через свого законного представника до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, відповідну заяву про виплату пенсії за довіреністю. За відсутності особистого звернення пенсіонера виплата пенсії припиняється.

Однак, як правильно було встановлено судом першої інстанції, в матеріалах справи відсутні відомості щодо виплати пенсії позивачу за довіреністю. Виплата пенсії позивачці проводилася на її картковий рахунок відкритий в установі банку за заявою про призначення/перерахунок пенсії від 16.03.2017 року, поданою її представником, що не є виплатою особі пенсії за довіреністю, а є лише поданням заяви від імені довірительки.

Згідно з п. 17 Порядку №662, якщо суми пенсії та грошової допомоги одержуються з використанням платіжної картки, строк дії якої перевищує один рік, орган Пенсійного фонду або орган соціального захисту населення щороку забезпечує ідентифікацію та верифікацію особи шляхом обовязкового предявлення одержувачем особисто паспорта громадянина України або іншого документа, що посвідчує особу і підтверджує її вік, та документа, визначеного законодавством, для зясування місця її проживання.

Якщо ідентифікація та верифікація особи не відбулася протягом року, орган Пенсійного фонду та орган соціального захисту населення припиняє перерахування пенсії та грошової допомоги на поточний рахунок у визначену одержувачем установу уповноваженого банку і проводить виплату через національного оператора поштового звязку за місцем проживання одержувача в установленому порядку.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для виплати позивачу пенсії, так як ідентифікація та верифікація пенсіонера не відбулася протягом року, оскільки аналізуючи вказані вище положення, слід дійти висновку, що законодавство України не пов'язує припинення нарахування та виплату пенсії особі через не проведення її ідентифікації чи верифікації, а лише змінює порядок її перерахунку з установи уповноваженого банку на національного оператора поштового зв'язку.

При цьому, слід зазначити, що згідно із частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Не проведення ідентифікації та верифікації пенсіонера протягом одного року не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, оскільки згідно вище вказаного це лише змінює порядок її перерахунку з установи уповноваженого банку на національного оператора поштового зв'язку, а Порядок №662 є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем.

Отже, правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Таким чином, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених статтею 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Також колегія суддів не погоджується із доводами апелянта на відсутність законних підстав проводити виплату через національного оператора, так як позивач проживає в країні Ізраїль, оскільки позивачі, проживаючи в Ізраїлі, як громадяни України, мають такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, зважаючи на те, що Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання, про що вказано у Рішенні Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009, яке є безумовною підставою для нарахування та виплати пенсії позивачу як особі, яка проживає за межами України.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у апелянта правових підстав для невиплати позивачу пенсії, а тому бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу пенсії на виконання постанови Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 30.05.2017 по справі №149/1308/17 є протиправною, оскільки абзацом 2 резолютивної частини вказаного рішення, відповідача зобов'язано призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком, яка в подальшому була протиправно ним припинена.

Згідно із вимогами ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

За правилами ч. 1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо обгрунтованості заяви позивача в частині відмови у виплаті пенсії на виконання постанови Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 30.05.2017 по справі №149/1308/17, оскільки вищевказаним встановлено порушення відповідачем пенсійного законодавства.

При цьому, суд першої інстанції правильно зазначив, що у зв'язку з реорганізацією територіальних управлінь пенсійного фонду керівна посада відсутня, відмову у виплаті пенсії заявниця отримала за підписом голови комісії з припинення об'єднаного управління, заява підлягає частковому задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльність голови комісії з припинення об'єднаного управління Пенсійного фонду України Віницької області щодо невиплати пенсії за віком ОСОБА_2 на виконання постанови Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 30.05.2017 року по справі 149/1308/17 та зобов'язання голови комісії з припинення об'єднаного управління Пенсійного фонду України Віницької області усунути зазначені в ухвалі порушення пенсійного законодавства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Хмільницького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області залишити без задоволення, а ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23 січня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Драчук Т. О. Загороднюк А.Г.