Справа № 120/492/19-а
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2019-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

28 березня 2019 р. Справа № 120/492/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Альчука М.П.,

за участю секретаря судового засідання: Побережської В.В.

позивача та його пресдтавника: ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача: Часовських Д.В., Шабленко А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Вінницької районної ради Вінницької області

про: визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Вінницької районної ради Вінницької області у якому просить визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у відсутності виплати всіх сум, належних їй при звільненні з посади керуючої справами виконавчого апарату Вінницької районної ради, а також стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу, компенсацію за не використані відпустки та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в загальній сумі 184058,01 грн.

В обґрунтування зазначених вимог позивач вказує на те, що відповідач тривалий час не поновлював її на роботі згідно судового рішення і за наслідками подальшого звільнення її не провів усі належні при звільненні розрахунки.

У відзиві на позовну заяву відповідач просить в задоволені позову ОСОБА_1 до Вінницької районної ради відмовити повністю. Обґрунтовуючи відзив тим, що відповідач, проводячи повний розрахунок при звільненні позивача, діяв у межах норм трудового законодавства. Також посилається на те, що тривалість виконання судового рішення виникла не з його вини, а у зв'язку із зловживанням позивачем своїми правами.

Представником позивача подано відповідь на відзив, мотивовану тим, що ОСОБА_1 не допускалася до роботи з вини роботодавця.

В судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити, з підстав наведених у позовній заяві.

Представник відповідача позовних вимог в судовому засіданні не визнав, проти їх задоволення заперечував.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 08.06.2007 року була призначена на посаду керуючої справами виконавчого апарату районної ради.

26.11.2014 року була звільнена з посади відповідно до розпорядження голови ради за ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 11.06.2015 року у справі № 127/27309/14-а зобов'язано відповідача поновити на посаді керуючої справами виконавчого апарату районної ради із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14.09.2015 року у цій же справі ОСОБА_1 поновлено на посаді та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.

На виконання судового рішення, розпорядженням голови Вінницької районної ради № 66-рк від 26.08.2016 року ОСОБА_1 поновлено на посаді керуючою справами виконавчого апарату районної ради з 27.11.2014 року /а.с. 52/.

01.09.2016 року відповідачем направлено письмове повідомлення позивачу з вимогою приступити до виконання посадових обов'язків /а.с. 53/.

20.09.2016 року ОСОБА_1, через свого представника за довіреністю, подані заяви про звільнення з посади керуючої справами районної ради, стягнення середнього заробітку по день фактичного поновлення на роботі, надання невикористаних щорічної основної та додаткової відпусток із виплатою допомоги на оздоровлення /а.с. 54-58/, на які листами від 29 та 30.09.2016 року відповідач повідомив позивача та її представника про неможливість звільнення у зв'язку із відсутністю трудової книжки та необхідністю з'явлення позивача на роботі та надання трудової книжки /а.с. 62-64/.

В подальшому представник позивача в інтересах позивача звернувся із позовом до Вінницького міського суду, постановою якого від 09.09.2017 року у справі № 127/6187/17 з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 15.09.2015 року по 26.08.2016 року.

13.08.2018 року ОСОБА_1 подала до відповідача заяви про звільнення з посади за власним бажанням, надала оригінал трудової книжку, та про надання їй з 14.08.2019 року відпусток, виплату відпускних, матеріальної допомоги на оздоровлення, компенсації. Одночасно позивач повідомила, що з 30.11.2015 року по 10.08.2018 року вона перебувала за межами України на постійному проживанні у м. Магадан Російської Федерації /а.с. 73-75/.

Головою Вінницької районної ради 13.08.2018 року прийнято розпорядження № 37, яким доповнено розпорядження № 66-рк від 26.08.2016 року та ОСОБА_1 допущено до роботи з 13.08.2018 року /а.с. 79/.

У цей же день, відповідно до розпорядження голови ради № 26-рв, ОСОБА_1 надано відпустки з 14.08.2019 року по У цей же день, відповідно до розпорядження голови ради № 26-рв, ОСОБА_1 надано відпустки з 14.08.2019 року по 15.02.2019 року, в тому числі невикористану щорічну основну відпустку за період з 14.08. по 13.09.2018 року, додаткову оплачувану відпустку з 14.09. по 28.09.2018 року, за період роботи з 27.11.2014 по 26.11.2015 років, невикористану щорічну основну відпустку з 29.09. по 29.10.2018 року, додаткову оплачувану відпустку з 30.10. по 09.11.2018 року, за період роботи з 27.11.2015 року по 26.08.2016 року, а також виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати /а.с. 80/. 15.02.2019 року, в тому числі невикористану щорічну основну відпустку за період з 14.08. по 13.09.2018 року, додаткову оплачувану відпустку з 14.09. по 28.09.2018 року, за період роботи з 27.11.2014 по 26.11.2015 років, невикористану щорічну основну відпустку з 29.09. по 29.10.2018 року, додаткову оплачувану відпустку з 30.10. по 09.11.2018 року, за період роботи з 27.11.2015 року по 26.08.2016 року, а також виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати /а.с. 80/.

Згідно із розпорядженням відповідача № 37-рв від 02.10.2018 року "Про внесення змін до розпорядження № 26-рв від 13.08.2018 року", змінено період додаткової оплачуваної відпустки з "30.10. по 09.11.2018 року" на "з 30.10. по 02.11.2018 року /а.с. 81/.

Після виходу з відпустки, 05.11.2018 року ОСОБА_1 звільнено з посади керуючої справами апарату районної ради за угодою сторін в порядку п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України із виплатою грошової компенсації за невикористані 26 календарних днів щорічних відпусток /а.с. 85/.

Вважаючи, що з 26.08.2016 року по 13.08.2018 року перебувала у вимушеному прогулі з Вважаючи, що з 26.08.2016 року по 13.08.2018 року перебувала у вимушеному прогулі з вини роботодавця, ОСОБА_1 звернулася із даним позовом та просить стягнути належні їх суми при звільненні за вказаний період. вини роботодавця, ОСОБА_1 звернулася із даним позовом та просить стягнути належні їх суми при звільненні за вказаний період.

З такою позицією позивача суд не погоджується, в зв'язку з наступним.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про оплату праці" законодавство про оплату праці ґрунтується на Конституції України і складається з Кодексу законів про працю України, цього Закону, Закону України "Про колективні договори і угоди", Закону України "Про підприємства в Україні" та інших актів законодавства України.

Статтею 1 цього Закону, а також ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 1 Закону України "Про відпустки" державні гарантії та відносини, пов'язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Статтею 2 цього Закону передбачено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Тривалість відпусток визначається цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами України і незалежно від режимів та графіків роботи розраховується в календарних днях (ст. 5 Закону).

Обчислення стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, визначено ст. 9 Закону України "Про відпустки", згідно якої до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються, зокрема час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка; час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз викладених норм свідчить про те, що належність всіх сум працівникові визначається з урахуванням фактичного виконання працівником своєї роботи і лише у виняткових випадках зараховується час коли працівник фактично не працював, але, у випадку даного спору, саме з вини роботодавця.

Як свідчать матеріали справи та встановлено в судовому засіданні, з позивачем проведено повний розрахунок при звільненні за періоди визначені судовими рішеннями по день поновлення на посаді з урахуванням фактичного відпрацьованого часу.

При цьому, у вказаний позивачем період вимушеного прогулу з дати поновлення її на посаді відповідачем 26.08.2016 року по дату її фактичного допуску на роботу 13.08.2018 року, ОСОБА_1 фактично не працювала, оскільки в цей період перебувала за межами України, що власне особисто підтверджує.

Таким чином, суд спростовує доводи позивача про те, що вимушений прогул стався в вини відповідача. Відтак вважає, що за даний період не може нараховуватися заробітна плата та/або нараховуватися час для відпустки з відповідною оплатою.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до ст. 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, надав суду докази, які спростували доводи позивача, а відтак, довів правомірності свої дій, а тому заявлені позивачем вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, рнокпп НОМЕР_1) до Вінницької районної ради Вінницької області (21016, м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 17, ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Альчук Максим Петрович

10.04.2019