Справа № 0240/2378/18-а
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2019-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 0240/2378/18-а

Головуючий у 1-й інстанції: Дончик В.В.

Суддя-доповідач: Полотнянко Ю.П.

03 квітня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Загороднюка А.Г. Драчук Т. О. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Аніщенко А.О.,

представника позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: Склар О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання наказу протиправним і скасування, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в серпні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області, зі змінами та уточненнями, у якому просив:

- визнати наказ Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області № 44 від 13.07.2018 року, про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасувати його;

- зобов'язати Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2018 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2018 року та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

В судовому засіданні представник позивача підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити. В свою чергу, представник відповідача заперечиd стосовно задоволення апеляційної скарги і просиd рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, 22.06.2018 року ОСОБА_3 звернувся до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №13 від 22.06.2018 року, про причину звернення позивач повідомив, що не може працювати, оскільки у нього відсутні документи. Повертатись до Сирії не може, оскільки йому там небезпечно. В Україні проживає вже 8 років. Зауважив, що у нього в Україні є наречена і він хоче створити сім'ю. Інших причин звернень позивач не зазначив.

Наказом Управління ДМС України у Вінницькій області №44 від 13.07.2018 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_3», відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність фактичних обставин, які б безумовно підтверджували ймовірність позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та надаючи правову оцінку обставинам справи, виходить зі слідуючого.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з п.1 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Частина 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначає, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

З матеріалів адміністративної справи судом встановлено, що позивач прибув в Україну у 2009 році з метою навчання. З 2010 по 2011 навчався на підготовчому факультеті Івано-Франківського медичного університету, а з 2011 по 2014 роки - у Державній медичні академії м. Дніпропетровськ, Україна. З Державної медичної академії м. Дніпропетровськ відрахований з 3 курсу навчання у звязку із матеріальною заборгованістю за навчання.

У 2015 році позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні. ОСОБА_3 звернувся до органів міграційної служби, мотивуючи свою заяву неможливістю виїзду на батьківщину через громадянську війну, а також бажанням жити в Україні.

Рішенням ДМС України № 319-16 від 17.06.2015 року позивачу відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Вказане рішення позивачем оскаржено до суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25.10.2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2016 року, у справі №815/4775/16 за позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, позивачу відмовлено в задоволенні позову до ДМС України про визнання протиправними та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22.02.2017 відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі № 815/4775/16 за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25.10.2016 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2016 у справі за позовом ОСОБА_3 до ДМС України про визнання неправомірними та скасування рішення, зобовязання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Слід зазначити, що 22.06.2018 ОСОБА_3 звернувся до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з тих самих підстав, що звертався до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні у 2015 році, а саме через побоювання стати жертвою переслідувань на території країни походження, бути призваним на службу до армії, а також бажання жити в Україні.

Отже, з наведеного вбачається, що підстави для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які були зазначені позивачем у заяві в 2015 році та 22.06.2018 не змінилися, при цьому позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що при поверненні до країни громадської належності позивач може стати жертвою переслідувань, а побоювання бути призваним на службу до армії не свідчить про можливість стати жертвою переслідувань та відповідно давати підстави для визнання ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, слід зазначити, що вказаним позивачем обставинам для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту було надано належну оцінку у постанові Одеського окружного адміністративного суду від 25.10.2016 у справі №815/4775/16.

Відповідно до п. 170 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, в деяких випадках необхідність нести військову службу може бути єдиною причиною для подання клопотання про надання статусу біженця, наприклад, якщо особа може довести, що несення військової служби вимагає його участі у військових діях, що суперечать його політичним, релігійним або моральним переконанням чи обґрунтованим міркуванням совісті. Якщо тип військової акції, в якій особа не бажає приймати участь засуджується міжнародним співтовариством, як такий що суперечить елементарним правилам людської поведінки, кара, яка передбачена за дезертирство чи ухилення від призову, може з урахуванням усіх інших вимог визначення бути розцінена як переслідування.

Згідно п. 167 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації об'єднаних націй у справах біженців (відповідно до Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосується статусу біженця) дезертирство, завжди і у всіх країнах, обов'язкова чи не обов'язкова служба - розглядається як кримінальний злочин. Покарання відрізняється в залежності від країни, і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування.

Побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або ухиляння від призову самі по собі - не являються за визначенням обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань.

Суд зауважує, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Побоювання позивача бути притягнутим до відповідальності або призваним до армії є безпідставними та не ґрунтуються на фактичних обставинах. При цьому, жодні докази щодо примусового призову позивача до збройних сил у разі повернення суду не надані, а припущення з боку позивача, про можливі проблеми, пов'язані зі службою в армії, не є підставою для їх визнання аргументованими.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач перебував в Україні нелегально з 27.03.2013 року, а із заявами про отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, він звернувся в 2015 році та в червні 2018 року, що, на думку суду, свідчить про звернення виключно з метою легалізації його перебування на території України.

Додатково колегія суддів звертає увагу, що при вирішенні питання обґрунтованості побоювань заявника стати жертвою переслідувань слід враховувати, що позивач ніколи не приймав участь у політичній чи релігійній діяльності, не був членом жодних організацій и політичних партій.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність фактичних обставин, які б підтверджували ймовірність позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, у зв'язку з чим Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, приймаючи рішення від 13.07.2018 №44, діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, встановлений Конституцією та законами України.

На підставі зазначеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішеня суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 08 квітня 2019 року.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Загороднюк А.Г. Драчук Т. О.