Справа № 0940/1945/18
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2019-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/2551/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Ніколіна В. В.,

з участю секретаря судового засідання - Федчук М. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 січня 2019 року у справі № 0940/1945/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Болехівської міської ради про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та зобов`язання нарахувати та виплатити їй допомогу по тимчасовій непрацездатності, -

суддя в 1-й інстанції - Микитюк Р. В.,

час ухвалення рішення - 17.01.2019 року, 14:59 год.,

місце ухвалення рішення - м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення - 22.01.2019 року,

в с т а н о в и в:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася в суду з позовом до відповідача - Управління праці та соціального захисту населення Болехівської міської ради, в якому просила поновити її на посаді головного спеціаліста відділу персоніфікованого обліку та контролю за правильністю призначення та виплати пенсій з дня звільнення, стягнути з управління праці та соціального захисту населення Болехівської міської ради на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 вересня 2018 року до дня поновлення на роботі, а також зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй допомогу по тимчасовій непрацездатності за період з 20 по 29 червня 2018 року.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що має місце службове підроблення журналу вхідної кореспонденції з метою виключення відомостей про реєстрацію її заяви шляхом перепису Журналу реєстрації вхідної кореспонденції; відповідач виключив факт подання позивачем заяви про відкликання раніше поданої заяви про звільнення, що безумовно спростовує факт досягнення згоди про припинення трудових відносин на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України станом на 19 вересня 2018 року. При цьому, відповідач порушив вимоги Правил організації діловодства та архівного зберігання документів в органах державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, які судом не були враховані. Апелянт також звернула увагу на те, що об'єктивних причин щодо відмови у задоволенні її заяви про відкликання раніше поданої заяви про звільнення у роботодавця не виникало, оскільки іншого працівника на звільнене місце не було працевлаштовано, конкурс на зайняття даної посади раніше не оголошувався, і на момент вирішення справи в суді вказана посада залишається вакантною. Просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити в частині поновлення її на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що позивача правомірно звільнено із займаної посади н підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін; твердження позивача проте, що заява про звільнення була написала під тиском начальника управління не підтверджені доказами. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Учасники справи у судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності учасників справи за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Відповідно до положень ч.4 ст.229 КАС України фіксація судового розгляду технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач - ОСОБА_1 з 25 березня 2004 року призначена на посаду головного спеціаліста по персоніфікованому обліку громадян у сектор по контролю за правильністю призначення та виплати пенсій та персоніфікованого обліку відповідно до п.2 наказу №24 "Про призначення на посаду" від 25 березня 2004 року.

10 березня 2006 року ОСОБА_1 переведена на посаду спеціаліста 1-ї категорії сектору по контролю за правильністю призначення та виплати пенсій та персоніфікованого обліку громадян управління праці та соціального захисту населення Болехівської міської ради.

11 червня 2014 року позивача призначено на посаду головного спеціаліста відділу персоніфікованого обліку та контролю за правильністю призначення та виплати пенсій.

11 вересня 2018 року ОСОБА_1 написала заяву на ім`я начальника Управління праці та соціального захисту населення Болехівської міської ради з проханням звільнити її із займаної посади - головного спеціаліста відділу персоніфікованого обліку та контролю за правильністю призначення та виплати пенсій за угодою сторін згідно з п.1 ст.36 КЗпП України з 19 вересня 2018 року.

Наказом №1 від 12 вересня 2018 року "Про звільнення ОСОБА_1" вирішено звільнити позивача з посади головного спеціаліста відділу персоніфікованого обліку та контролю за правильністю призначення та виплати пенсій за угодою сторін відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України з 19 вересня 2018 року.

Крім того, зобов'язано відділ бухгалтерського обліку та автоматизованої обробки інформації виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані основні щорічні відпустки за період з 26 березня 2017 року по 25 березня 2018 року - 15 календарних днів, з 26 березня 2018 року по день звільнення (19 вересня 2018 року) - 15 календарних днів, додаткової відпустки за стаж роботи в органах місцевого самоврядування за 2017 рік - 11 календарних днів та за 2018 рік - 13 календарних днів; начальнику відділу бухгалтерського обліку та автоматизованої обробки інформації, головному бухгалтеру провести із ОСОБА_1 повний розрахунок відповідно до чинного законодавства.

Разом з тим, позивач вказує на відкликання нею 12 вересня 2018 року вищевказаної заяви про звільнення за угодою сторін, що зумовило протиправність такого звільнення та стало підставою для звернення до суду із вказаним адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав згоди на анулювання попередньої домовленості з ОСОБА_1 про звільнення її за угодою сторін, а тому позивача правомірно звільнено із займаної посади, позовні вимоги про поновлення її на цій посаді не підлягають задоволенню; відповідно, не підлягає задоволенню як похідна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також безпідставною є позовна вимога про виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності за період з 20 по 29 червня 2018 року, оскільки листок непрацездатності за вказаний період подано відповідачу 24 вересня 2018 року, тобто після розірвання трудових відносин та повного розрахунку.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до вимог ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 оскаржує рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 січня 2019 року у справі № 0940/1945/18 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поновлення її на посаді головного спеціаліста відділу персоніфікованого обліку та контролю за правильністю призначення та виплати пенсій з дня звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Даючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції в цій частині, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України «Про державну службу».

Відповідно до ст.5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Ч.1 ст.30 Закону України «Про державну службу» передбачені підстави припинення державної служби, які можуть бути загальними, тобто передбаченими КЗпП України, та спеціальними, які наведені в цьому Законі.

Колегія суддів звертає увагу на те, що до спірних правовідносин підлягають застосування норми КЗпП України, якими передбачено загальні підстави припинення державної служби.

Загальні підстави припинення трудового договору визначені приписами ст.36 КЗпП України, п.1 ч.1 якої як одну з підстав припинення трудового договору передбачено угоду сторін.

Згідно з ст.21 КЗпП трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У п.8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП України).

За такого правового врегулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється.

У матеріалах справи міститься копія заяви ОСОБА_1 від 11 вересня 2018 року, відповідно до якої позивач просила звільнити її з займаної посади головного спеціаліста відділу персоніфікованого обліку та контролю за правильністю призначення та виплати пенсій за угодою сторін згідно з п.1 ст.36 КЗпП України з 19 вересня 2018 року.

Позивач стверджує, що вказана заява написана нею під впливом психологічного тиску з боку начальника управління, разом з тим, належних та допустимих доказів, які б підтверджували цей факт ОСОБА_1 не надала, тому такі покликання, на думку колегії суддів, носять лише характер суб'єктивних припущень.

Колегія суддів також вказує на те, що у наданих відповідачем журналах вхідної кореспонденції відсутня реєстрація заяви позивача про відкликання заяви про звільнення за угодою сторін; позивач не надала копія такої заяви і під час судового розгляду цієї адміністративної справи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Управління Держпраці в Івано-Франківській області провело інспекційне відвідування Болехівського міського управління праці та соціального захисту населення, за результатами якого порушень з питань дотримання вимог законодавства про працю не виявлено, про що складено акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №ІФ1938/346/АВ від 30 жовтня 2018 року.

Крім того, листом №16-07/15-10/7236 від 29 жовтня 2018 року Управління Держпраці в Івано-Франківській області на звернення позивача від 11 жовтня 2018 року повідомило останню про те, що головною умовою звільнення з роботи за угодою сторін є домовленість між працівником і роботодавцем. Відкликати заяву про звільнення за угодою сторін в односторонньому порядку працівник не має права. Скасувати домовленості можна лише за згоди обох сторін. Відмова роботодавця задовольнити прохання працівника щодо відкликання заяви про звільнення за угодою сторін не суперечить нормам законодавства про працю. Згідно з Постановою Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді на це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Також повідомлено, що під час інспекційного відвідування встановлено, що в період з 11 по 19 вересня 2018 року, тобто по день фактичного звільнення з роботи, позивач не подавала заяви про відкликання заяви про звільнення з роботи.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що доводи позивача про написання та подання заяви від 12 вересня 2018 року про відкликання заяви про звільнення за згодою сторін не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, доказів на підтвердження подання заяви від 12 вересня 2018 року про відкликання заяви про звільнення за згодою сторін не надано, а судом таких не здобуто, у зв'язку з чим цей факт не є доведеним; крім того, безспірно встановлено, що відповідач не надав згоди на анулювання попередньої домовленості з ОСОБА_1 про звільнення її за угодою сторін.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог в частині поновлення позивача на посаді головного спеціаліста відділу персоніфікованого обліку та контролю за правильністю призначення та виплати пенсій з дня звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як похідної від позовної вимоги про поновлення на роботі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об'єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.229, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 січня 2019 року у справі № 0940/1945/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий- суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 12 квітня 2019 року.