Справа № 569/1517/19
Суддя: Тимощук О. Я.
Дата ухвалення: 2019-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 569/1517/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2019 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Тимощука О.Я.,

при секретарі Рибачик О.А.,

за участю представника позивача адвоката ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

pозглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Рівненської митниці ДФС про визнання протиправною та скасування постанови в справі про порушення митних правил, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Рівненської митниці ДФС про визнання протиправною та скасування постанови в справі про порушення митних правил.

В обґрунтування позовних вимог вказує те, що постановою у справі про порушення митних правил № 0694/20400/18 від 13.12.2018 року визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ст. 485 Митного кодексу України з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 43 340,04 грн., у зв'язку з тим, що ним вчинено дії спрямовані на неправомірне звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру, а саме подання органу доходів і зборів свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу №10528926/09936455 від 29.10.2012 року, в якому зазначена дата першої реєстрації транспортного засобу 11.06.2008 року, яка не підтвердилася офіційним представником виробника Renault в Україні - імпортера АТ «Рено Україна», та містять недостовірні відомості, що призвело до несвоєчасного, недостовірного та неповного нарахування та сплати митних платежів, що справляються у разі ввезення товарів на митну територію України на загальну суму 14 446,68 грн.

Із вказаною постановою позивач не згідний, вважає, що при винесені постанови не були з'ясовані і доведені обставини, які б свідчили про умисне порушення митних правил. Позивач зазначає, що декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов'язані: заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів; подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об'єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню. Декларантом при заявленні митної вартості транспортного засобу було надано митним органам до митної декларації, зокрема: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу №10528926/09936455 від 29.10.2012 року, за якими рік випуску автомобіля визначено саме 2007 роком, а дата першої реєстрації 11.06.2008 року. У ОСОБА_3 на момент подання митної декларації інших документів стосовно дати випуску транспортного засобу не було. Також вказує, що жодними нормативними актами не передбачено обовязок декларанта перевіряти дані, що зазначені в товарно-супровідних документах при заповненні митних декларацій. Щодо посилання на акт перевірки №1545/17-00-013-05/НОМЕР_1 від 15.06.2018 року, згідно якого встановлено, що різниця між сплаченими митними платежами за митною декларацією та розрахованими митними платежами становить 14 446,68 грн., то зазначає, що такі відомості є інформативними і не можуть бути повністю достовірними, оскільки митна вартість транспортних засобів, рік виготовлення, а також обєми і типи двигунів, технічні характеристики, інші відомості про транспортні засоби, можуть бути визначені при наявності технічних паспортів транспортних засобів, документів, що містять відомості про вартість, а також шляхом проведення огляду транспортного засобу із визначенням технічних характеристик, комплектації транспортного засобу, ознак, що характеризують ступінь зносу, пошкоджень, дефектів.

Представник позивача - адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просить суд їх задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав викладених у відзиві на адміністративний позов, просить відмовити у задоволенні позову. Крім того, пояснив, що при прийнятті рішення про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст. 485 МК України Рівненською митницею ДФС правильно вирішено питання щодо кваліфікації його дій, постанова винесена з дотриманням вимог чинного законодавства України, при винесенні постанови було з'ясовано всі обставини справи та досліджено всі докази.

Заслухавши думку представника позивача адвоката ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступних висновків.

Постановою Рівненської митниці ДФС №0694/20400/18 від 13.12.2018 року в справі про порушення митних правил, відповідальність за яке передбачено ст. 485 Митного кодексу України, на позивача накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів в сумі 43 340,04 грн.

З даної постанови вбачається, що громадянин ОСОБА_3 вчинив дії, спрямовані на неправомірне звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру, а саме подав органу доходів і зборів свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу №10528926/09936455 від 29.10.2012 року, в якому зазначена дата першої реєстрації транспортного засобу 11.06.2008 року, яка не підтвердилася офіційним представником виробника Renault в Україні - імпортера АТ «Рено Україна», та містять недостовірні відомості, що призвело до несвоєчасного, недостовірного та неповного нарахування та сплати митних платежів, що справляються у разі ввезення товарів на митну територію України на загальну суму 14 446,68 грн. (у тому числі акцизний податок на суму 12 038,90 грн., та податок на додану вартість 2 407,78 грн.).

Надаючи спірним відносинам правову оцінку, суд враховує наступне.

Згідно зі ст. 485 МК України, порушенням вважається заявлення в митній декларації, з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру, неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору(контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у звязку з якими було надано такі пільги, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів.

Отже, склад правопорушення, передбаченого ст. 485 МК України, передбачає, що особа, яка його вчинила, діяла умисно, а значить усвідомлено, цілеспрямовано чинила так, щоб уникнути від сплати митних платежів (у тому числі й сплати їх у меншому розмірі). Обєктивна сторона правопорушення, відповідальність за яке встановлено ст.485 МК України, полягає у поданні неправдивих відомостей.

Тобто, зовнішній прояв (винного, протиправного) діяння, передбаченого ст. 485 МК України, обовязково повинен поєднуватися з умислом субєкта його вчинення на посягання на охоронювані законом суспільні відносини (встановлений законом порядок сплати податків та зборів).

Однак, надані відповідачем матеріали справи про порушення митних правил не містять доказів умислу позивача на вчинення дій, передбачених диспозицією статті 485 МК України, а саме.

Статтею 10 КУпАП передбачено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Згідно з ч. 1 ст. 248 МК України, митне оформлення розпочинається з моменту подання митному органу декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації чи документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 МК України, декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення.

Частиною другою ст. 264 МК України встановлено, що митна декларація та інші документи подаються митному органу в електронному вигляді з дотриманням вимог цього Кодексу або на паперових носіях. Митна декларація на паперовому носії супроводжується її електронною копією. Разом із митною декларацією митному органу подаються рахунок або інший документ, що визначає вартість товару, та, у випадках, встановлених цим Кодексом, декларація митної вартості. Відомості про документи, визначені ч. 3 ст. 335 цього Кодексу, зазначаються декларантом або уповноваженою ним особою у встановленому порядку в митній декларації. На вимогу митного органу декларант або уповноважена ним особа зобовязані надати митному органу оригінали таких документів або засвідчені у встановленому порядку їхні копії, якщо законодавством не передбачено подання оригіналів.

Відповідно до ст. 54 Митного кодексу України, органи доходів і зборів здійснюють контроль правильності визначення митної вартості товарів під час проведення митного контролю і митного оформлення.

Орган доходів і зборів під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов'язаний, зокрема, здійснювати контроль заявленої декларантом або уповноваженою ним особою митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих зазначеними особами документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; проводити в порядку, визначеному статтями 345 - 354 цього Кодексу, перевірки правильності визначення митної вартості товарів після їх випуску; застосовувати інші передбачені цим Кодексом форми митного контролю.

Статтею 352 Митного кодексу України визначено перелік матеріалів, які можуть бути використані посадовими особами органів доходів і зборів для підготовки висновків за результатами перевірок, зокрема: документи, визначені цим Кодексом; податкова інформація; отримані від уповноважених органів іноземних держав документально підтверджені відомості щодо вартісних, кількісних або якісних характеристик, країни походження, складу та інших характеристик, які мають значення для оподаткування товарів, їх ввезення (пересилання) на митну територію України або на територію вільної митної зони чи вивезення (пересилання) за межі митної території України або території вільної митної зони, які відрізняються від задекларованих під час митного оформлення; інші матеріали, отримані в порядку та спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами України.

З метою здійснення митного контролю органи доходів і зборів мають право направляти письмові запити та отримувати інформацію, щодо переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через кордон України, випуску товарів та їх використання на митній території України. Для підготовки висновків можуть бути використані матеріали, отримані від суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності на запит органу доходів і зборів в порядку статті 334 МК України.

Аналіз наведених норм свідчить про можливість митного контролю після завершення митного оформлення за умови обґрунтованої підозри, що під час пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України було допущено порушення законодавства України.

Відповідно до положень статті 52 Митного кодексу України, заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.

Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов'язані: заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів; подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об'єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.

Декларантом при заявленні митної вартості транспортного засобу було надано митним органам до митної декларації, зокрема: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу №10528926/09936455 від 29.10.2012 року, за якими рік випуску автомобіля визначено саме 2007 роком, а дата першої реєстрації 11.06.2008 року.

Порядок переміщення транспортного засобу через митний контроль врегульовано Правилами митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України, затвердженими Наказом Державної митної служби України 17.11.2005 року №1118 (у редакції наказу Держмитслужби від 17.03.2008 року №229).

Так, відповідно до п. 7 Правил, власник транспортного засобу або вповноважена особа, який переміщує транспортний засіб через митний кордон України, пред'являє його митному органу для проведення митного огляду й подає серед інших документів оригінали та ксерокопії паспортних документів та інших документів, визначених законодавством України та міжнародними договорами України, що дають право на перетин державного кордону, та/або паспорта громадянина (посвідчення особи з відміткою про місце проживання); посвідки чи іншого документа про постійне (тимчасове) проживання в Україні або за кордоном тощо.

Згідно п. 8 Правил №1118, визначення року виготовлення ТЗ здійснюється на основі даних його виробника, що містяться в ідентифікаційному номері ТЗ. Міжнародною організацією стандартизації (ISO) запроваджено з 1976 року міжнародний стандарт ідентифікаційних позначень автомобіля - ISO 3779-1983, гармонізований з державним стандартом України ДСТУ 3525-97 обов'язкового застосування в Україні, які складаються з міжнародного коду виробника ТЗ (перші три символи), описової частини (подальші шість символів) і розпізнавальної частини (останні вісім символів), за яким визначається ідентифікаційний номер ТЗ. Ідентифікаційний номер індивідуальний для кожного ТЗ.

У разі визначення року виготовлення ТЗ необхідно враховувати те, що за міжнародним стандартом ISO 3779-1983 виробники ТЗ зазначають в ідентифікаційному номері або календарний, або модельний рік виготовлення ТЗ, тобто наступний модельний рік починається після 1 липня поточного календарного року.

Стандартом ISO 3779-1983 для кодування модельних років виготовлення ТЗ рекомендовано використання 10-го символу в 17-значному ідентифікаційному номері та символів, наведених у табл. 4.4 додатка 4 до Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 року №142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 року за №1074/8395.

Календарний і модельний роки виготовлення можуть також визначатися за розпізнавальною частиною ідентифікаційного номера (останні 8 знаків).

Більшість виробників ТЗ зазначають рік виготовлення 10-м символом у 17-значному ідентифікаційному номері. Разом з тим існують виробники ТЗ, що зазначають рік виготовлення знаком, розміщеним в іншому місці ідентифікаційного номера ТЗ. Деякі виробники формують ідентифікаційний номер ТЗ, у якому рік виготовлення взагалі не зазначається.

За рік виготовлення ТЗ приймається календарна дата його виготовлення (день, місяць, рік).

Якщо в ідентифікаційному номері нового ТЗ не міститься повна інформація про календарну дату його виготовлення, то такою датою вважається дата виготовлення, зазначена в технічних документах виробника ТЗ.

Якщо календарну дату виготовлення ТЗ, який перебував у користуванні, визначити за його ідентифікаційним номером неможливо, то за основу береться рік виготовлення, визначений за його ідентифікаційним номером, з урахуванням календарної дати першої реєстрації ТЗ.

Датою першої реєстрації ТЗ, який перебував у користуванні, є дата, зазначена в спеціальній графі технічного паспорта (свідоцтва про реєстрацію), наприклад, паспорта німецького зразка, або дата видачі технічного паспорта (свідоцтва про реєстрацію).

У разі відсутності даних про дату першої реєстрації, коли модельний чи календарний рік виготовлення ТЗ, зазначений в ідентифікаційному номері, збігається з роком початку його експлуатації, датою виготовлення вважати 1 січня року, зазначеного в ідентифікаційному номері ТЗ.

Якщо встановлений за ідентифікаційним номером модельний рік виготовлення не збігається з роком початку експлуатації ТЗ, який зазначено в реєстраційному документі, й перевищує його, датою виготовлення вважати 1 липня зазначеного в реєстраційних документах року.

Якщо встановлений за ідентифікаційним номером календарний або модельний рік виготовлення не збігається з роком початку експлуатації ТЗ, який зазначено в реєстраційному документі, і є меншим за нього, датою виготовлення вважати 1 січня календарного року, зазначеного в ідентифікаційному номері.

У разі неможливості визначення року виготовлення ТЗ за ідентифікаційним номером роком виготовлення вважати рік, що значиться в реєстраційних і технічних документах на ТЗ.

Датою початку користування ТЗ, що були в користуванні та ввозяться на митну територію України, уважається дата першої реєстрації ТЗ, визначена в реєстраційних документах, які видані уповноваженими державними органами та дають право експлуатувати ці ТЗ на постійній основі. У разі відсутності реєстраційних документів першої реєстрації ТЗ датою початку користування вважати перший день першого місяця року, зазначеного в ідентифікаційному номері ТЗ, а за відсутності в ідентифікаційному номері року виготовлення 1 січня року виготовлення, зазначеного в реєстраційних документах.

Із наявного в матеріалах справи свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу №10528926/09936455 від 29.10.2012 року вбачається, що рік випуску транспортного засобу визначено саме 2007, а дата першої реєстрації 11.06.2008 року.

Таким чином, під час оформлення транспортного засобу декларант, визначаючи рік випуску транспортного засобу, діяв добросовісно, без жодного умислу щодо заявлення неправдивих відомостей щодо імпортованого транспортного засобу та заниження митної вартості, адже предявив до митного оформлення виключно ті документи, які були йому передані продавцем автомобіля, що ніким не скасовані чи визнані недійсними, що безумовно свідчить про відсутність в діях ОСОБА_3 прямого умислу на вчинення правопорушення, передбаченого ст. 485 Митного кодексу України.

Суд зазначає, що жодними нормативними актами не передбачено обовязок декларанта перевіряти дані, що зазначені в товарно-супровідних документах при заповненні митних декларацій.

Щодо посилання на акт перевірки №1545/17-00-013-05/НОМЕР_1 від 15.06.2018 року, згідно якого встановлено, що різниця між сплаченими митними платежами за митною декларацією та розрахованими митними платежами становить 14 446,68 грн., то суд враховує, що такі відомості є інформативними і не можуть бути повністю достовірними, оскільки митна вартість транспортних засобів, рік виготовлення, а також обєми і типи двигунів, технічні характеристики, інші відомості про транспортні засоби, можуть бути визначені при наявності технічних паспортів транспортних засобів, документів, що містять відомості про вартість, а також шляхом проведення огляду транспортного засобу із визначенням технічних характеристик, комплектації транспортного засобу, ознак, що характеризують ступінь зносу, пошкоджень, дефектів.

Також суд враховує постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.02.2019 року по справі №1740/2451/18, якою спростовані висновки акту перевірки №1545/17-00-013-05/НОМЕР_1 від 15.06.2018 року та скасовані винесені на підставі них податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Рівненській області. Згідно такої постанови, 27.08.2015 позивачем для митного оформлення автомобіля марки "RENAULT", модель "MASTER 2.5 DCI", ідентифікаційний номер (кузова) - VF1UDCYK637181935, бувшого у використанні, до митного оформлення за ВМД №204050001/2015/012147 через декларанта було подано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу №10528926/09936455 від 29.10.2012 року, за даними якого, датою першої реєстрації ТЗ є 11.06.2008. І саме 11.06.2008 даному автомобілю був присвоєний номерний знак. Слід зазначити, що вказаний реєстраційний документ, згідно з яким здійснювалося митне оформлення автомобіля, в передбаченому законодавством порядку недійсним не визнаний, а також відповідачем не спростовано його належності, як доказу у справі. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідно до чинних реєстраційних документів, на підставі яких здійснювалося митне оформлення автомобіля датою першої постановки на облік, а відповідно і датою початку експлуатації ввезеного транспортного засобу є саме 11.06.2008, що, з урахуванням дати його ввезення на митну територію України, свідчить, що строк його експлуатації складав менше 8 років. Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, у листі №19 від 01.02.2016 АТ "Рено Україна" повідомлено, що "дата продажу клієнту" автомобіля означає дату, у яку дилером була внесена інформація про продаж автомобіля до електронної бази Renault. При цьому, зазначено, що дата початку використання клієнтом автомобіля може не співпадати з вищезгаданою датою, оскільки фактична передача автомобіля клієнту може бути пізніше дати продажу, а почати використовувати автомобіль клієнт може і не одразу після його придбання та отримання.

Виходячи із закріпленого в ч. 4 ст. 129 Конституції України принципу змагальності і рівності сторін у судочинстві, обовязок доказування законності застосування адміністративного стягнення при розгляді скарги громадянина в суді покладається на орган (посадову особу), яким винесено оскаржувану постанову.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Частиною першою ст. 487 МК України визначено, що провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього кодексу, а в частині, що не регулюється ним, відповідно до законодавства про адміністративні правопорушення.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 531 МК України, підставами для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил або припинення провадження у справі про порушення митних правил є відсутність у діях особи, яка притягується до відповідальності, ознак порушення митних правил, а згідно з п. 3 ч. 1 ст. 531МК України такою підставою є невідповідність викладених у постанові висновків фактичним обставинам справи.

Відтак, висновки митних органів в протоколі про порушення митних правил та в постанові про притягнення позивача до відповідальності про те, що останнім надано неправдиві відомості стосовно календарного року виробництва транспортного засобу для визначення митної вартості та надання з цією метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, ґрунтуються на припущеннях посадових осіб, які складали протокол та виносили постанову, та не підтверджено належними та допустимими доказами.

Отже, в діях позивача відсутній склад правопорушення передбачений ст. 485 МК України, оскільки у останнього не було умислу на здійснення правопорушення та останній не здійснював дій, спрямованих на неправомірне звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру, а тому спірна постанова підлягає скасуванню.

У відповідності до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: залишити рішення субєкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; скасувати рішення субєкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); скасувати рішення субєкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Отже, в ході судового розгляду встановлено, що оскаржувана постанова про притягнення позивача до відповідальності за порушення митних правил винесено з порушенням вимог МК України, в звязку з чим таку постанову слід скасувати, а провадження у справі про порушення митних правил закрити.

Також, суд відмовляє в задоволені позовних вимог в частині визнання оскаржуваної постанови протиправною, оскільки повноваження суду за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності визначено ч. 3 ст. 286 КАС України, відповідно до якої такі повноваження в суду відсутні. Виходити за межі позовних вимог в цій частині суд не вбачає необхідності, оскільки прийшов до переконання, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 2, 6, 72-77, 90, 241-243, 245, 246, 250, 295-297, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до Рівненської митниці ДФС про визнання протиправною та скасування постанови в справі про порушення митних правил - задовольнити частково.

Скасувати постанову заступника начальника - начальника управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Рівненської митниці ДФС ОСОБА_4 від 13.12.2018 року у справі про порушення митних правил №0694/20400/18 від 13.12.2018 року, якою ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ст. 485 МК України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300% несплаченої суми митних платежів, що становить 43 340,04 гривень та закрити справу про адміністративне правопорушення.

В решті вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його складення до Восьмого апеляцiйного адміністративного суду через Рiвненський мiський суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_5