Справа № 820/6128/17
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2019-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2019 р.Справа № 820/6128/17
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Кононенко З.О. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.08.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Шляхова О.М., м. Харків, повний текст складено 30.08.18 року по справі № 820/6128/17

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Харківській області , Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини

про визнання дій незаконними,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, в якому просив суд: визнати дії Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини неправомірними щодо розгляду заяв позивача від 25.08.2017 року та 06.10.2017 року; зобов'язати Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини скласти протоколи про адміністративну відповідальність начальника ГУ Національної поліції в Харківській області; визнати дії ГУ НП в Харківській області неправомірними та зобов'язати начальника ГУ НП в Харківській області прийняти позивача на особистому прийомі; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ НП в Харківській області на користь позивача моральну шкоду у сумі 10000 (десять тисяч) грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.08.2018 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального права, а саме: ст.ст. 1, 3, 6, 8, 19, 21, 22, 24, 28, 55, 56, 64, 68, 129 Конституції України, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідачі подали відзиви на апеляційну скаргу, в яких вони, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, справа розглядається за відсутності сторін.

Згідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, колегія суддів, враховуючи неявку у судове засідання всіх учасників справи, вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 19.06.2017 р. звернувся до начальника ГУ НП в Харківській області із заявою про адміністративне правопорушення слідчим СВ Новобаварського відділу поліції ГУ НП в Харківській області Яхяєва З.С.

В подальшому позивач 25.07.2017р. звертався із заявою до начальника ГУ НП в Харківській області стосовно особистого прийому, проте позивачу відмовили в особистому прийомі. 04.08.2017 р. позивач знову звернувся із заявою до начальнику ГУ НП у Харківській області стосовно особистого прийому 21.08.2017р., але 21.08.2017 р. на особистий прийом позивач не потрапив. Станом на 26.08.2017 р. відповіді на свої звернення від 19.06.2017 р. позивач не отримав, чим на його погляд, порушені його конституційні права. Також позивач не отримав будь-які відповіді на свої заяви як від 25.07.2017 р. так і від 04.08.2017 р. Крім того, особисті прийоми в ГУ НП в Харківській області замість начальника даної державної служби здійснює майже завжди консультант ОСОБА_3 Вважає, що начальник ГУ НП у Харківській області систематично порушував його конституційні права на інформацію, а тому систематично здійснював адміністративне правопорушення, згідно до ст.. 212-3 КУоАП.

Зазначені обставини зумовили звернутись позивача до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини 25.08.2017 року та 06.10.2017 року, в яких він зазначив про свої звернення до начальника ГУ НП в Харківській області та просив негайно скласти протокол про адміністративне правопорушення начальником ЯГУ НП в Харківській області та письмово повідомити позивача про здійснені заходи.

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 06.10.2017 р. звернувся до Уповноваженої особи з прав людини із заявою про адміністративне правопорушення начальника ГУ НП в Харківській області, в якому зазначив, що 15 вересня 2017 року позивач звернувся із заявою до начальника ГУ НП в Харківській області про особистий прийом 25.09.2017 р. стосовно незгоди з відповіддю начальника СУ ГУ НП в Харківській області Тимошко В.В. № Н-1703, до Н-1703, Н-1817, до Н-1817, від 19 липня 2017 р. в.о. начальника СУ ГУ НП в Харківській області Шарніна А.В. № Н-2043, Н-2147, Н-2271/119-24/01-2017 від 25 серпня 2017 р. Позивач у своїй заяві повідомив також Уповноваженого Верховної Ради з прав людини про те, що 25.09.2017 р. в особистому прийомі позивачу відмовили, оскільки 15.09.2017 р. його заяву незаконно було розписано начальнику СУ ГУ НП в Харківській області.

Як зазначає позивач у своїх заявах до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини 25.08.2017 року та 06.10.2017 року ОСОБА_1 просив негайно скласти протокол про адміністративне правопорушення.

Позивачу на його звернення були надані відповіді листами від 22.11.2017 р. за №20/1706 та від 04.12.2017 р. за № 1766. В останній відповіді головний спеціаліст відділу забезпечення діяльності регіональних представництв Секретаріату Уповноваженого ВР України з прав людини Вельцен В.С. для отримання необхідних копій запропонувала позивачу звернутись до Секретаріату Уповноваженого та надати їм копію паспорта.

Оскільки 29.10.2017 р. заступник керівника Секретаріату Уповноваженого ВР України з прав людини Смирнова А.Л. дала позивачу проміжну відповідь за № 3/12-Н300836-17-1/20-199 на звернення від 06.10.2017 р., але остаточної відповіді позивач не отримав - зазначені обставини зумовили ОСОБА_1 звернутись із даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що відповідачі діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Права позивача не порушено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулює Закон України «Про звернення громадян».

Цей Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» (надалі - Закон) мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Військовослужбовці, працівники органів внутрішніх справ і державної безпеки, а також особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України мають право подавати звернення, які не стосуються їх службової діяльності.

Приписами ст. 5 зазначеного Закону передбачено, що звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Згідно ст. 7 Закону звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду.

Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення.

Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз'ясненнями. Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Відповідно до ст. 15 Закону органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Згідно ст. 19 Закону органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані:

- об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;

- у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;

- на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;

- скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;

- забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень;

- письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;

- вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина;

- у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;

- не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;

- особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Приписами ст. 20 Закону передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну.

Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

Щодо позовних вимог стосовно визнання дій ГУ НП в Харківській області неправомірними та зобов'язання начальника ГУ НП в Харківській області прийняти позивача на особистий прийом, колегія суддів зазначає наступне.

Судом встановлено, що матеріали справи не містять копій звернень позивача до начальника ГУ НП у Харківській області.

Проте, відповідачем - ГУНП в Харківській області - у додатках до відзиву на позов долучені копії відповідей, які надавались ОСОБА_1 на його звернення.

Так, з відповіді від 19.07.2017 р. № Н-1703, до Н-1703, Н-1817,до Н-1817, що за підписом начальника СУ ГУ НП в Харківській області Тимошко В.В., вбачається, що позивачу повідомлено про те, що Керівництвом Слідчого управління ГУНП в Харківській області в межах компетенції уважно розглянуті аналогічні за змістом звернення ОСОБА_1 від 03.06.2017 та 19.06.2017 щодо можливого порушення його прав та діючого законодавства з боку слідчих СВ Новобаварського відділу поліції ГУНП в Харківській області Яхяєва З.С.-М. та Поляха С.В.

Позивача повторно проінформовано, що стосовно можливих порушень кримінального процесуального законодавства з боку слідчого СВ Новобаварського ВП ГУНП в Харківській області Яхяєва З.С.-М. під час здійснення ним досудового розслідування в окремих кримінальних провадженнях не виявлено. Враховуючи, що з моменту можливого їх учинення минуло більше ніж півроку, строк притягнення вказаного працівника поліції до дисциплінарної або адміністративної відповідальності закінчився.

Водночас, у зазначені відповіді ОСОБА_1 повідомлено про те, що під час перевірки його доводи щодо упередженого ставлення до нього з боку працівників слідчого підрозділу Новобаварського ВП, зокрема, Яхяєва З.С.-М., та його побоювання з цього приводу за життя та здоров'я - не знайшли свого об'єктивного підтвердження.

Відповідачем також до відзиву надані копії відповідей від 25.08.2017р., від 09.10.2017 р.

Судом встановлено, що з огляду на порушені у зверненнях позивача питання здійснити їх розгляд було доручено Слідчому управлінню ГУНП в Харківській області. Звернення ОСОБА_1 від 19.06.2018, 25.07.2018, 04.08.2018, 15.09.2018 були об'єктивно та своєчасно розглянуті Слідчим управлінням ГУНП в Харківській області, перевірені викладені в заявах відомості, за результатами розгляду заявнику надані ґрунтовні письмові відповіді, копії яких містяться в матеріалах справи.

Статтею 22 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що керівники та інші посадові особи органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян зобов'язані проводити особистий прийом громадян. Прийом проводиться регулярно у встановлені дні та години, у зручний для громадян час, за місцем їх роботи і проживання. Графіки прийому доводяться до відома громадян. Порядок прийому громадян в органах державної влади, місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності, об'єднаннях громадян визначається їх керівниками.

Відповідно до вимог глави 8 Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом МВС України від 10.10.2004 № 1177, яким органи Національної поліції керувались в період спірних правовідносин, особистий прийом начальником ГУНП в Харківській області здійснюється згідно з графіком у спеціальному приміщенні для прийому громадян, куди доступ громадян є вільним і в цьому приміщенні розміщено інформаційні матеріали стосовно здійснення прийому. За бажанням відвідувачів може проводитися попередній запис на прийом. Посадова особа, яка здійснює прийом, для забезпечення кваліфікованого вирішення поставлених відвідувачем питань може залучити до їх розгляду працівників відповідних структурних підрозділів або одержати у цих працівників потрібну консультацію.

Колегія суддів звертає увагу на те, що жодних доказів на підтвердження відмови в особистому прийомі начальником ГУНП в Харківській області ОСОБА_1 до суду не надав. Також, в позовній заяві не зазначено, які саме дії ГУНП в Харківській області позивач просить визнати неправомірними.

Відповідно до частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

В розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 03.04.2018 року по справі № 592/11328/17.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правомірним та обгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що права позивача не порушено, оскільки Головне управління Національної поліції в Харківській області діяло згідно приписів чинного законодавства.

Таким чином, позовні вимоги про визнання дій ГУ НП в Харківській області неправомірними та зобов'язання начальника ГУ НП в Харківській області прийняти позивача на особистий прийом, є незаконними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Стосовно заявленої позивачем вимоги про стягнення з ГУНП в Харківській області в якості відшкодування моральної шкоди коштів в розмірі 10000 гривень, колегія суддів зазначає наступне.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювана шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною - є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювана шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв'язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Аналогічна позиція викладена у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» в якому зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, передбачено законодавцем у ст. 23 ЦК України.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів зазначає, що судом не встановлено порушення прав позивача, а отже позовні вимоги про стягнення з ГУНП в Харківській області в якості відшкодування моральної шкоди коштів в розмірі 10000 гривень є незаконними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Стосовно визнання дій Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини неправомірними щодо розгляду заяв позивача від 25.08.2017 року та 06.10.2017 року та зобов'язання Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини скласти протоколи про адміністративну відповідальність начальника ГУ Національної поліції в Харківській області, колегія суддів зазначає наступне.

Як вже зазначалось відповідно до ст. 20 Закону, звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну.

Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

Із матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 звертався із заявами до Уповноваженого Верховної Ради з прав людини у Харківській області.

Проте, матеріали справи копій звернень позивача до Уповноваженого Верховної Ради з прав людини - не містять.

З копій відповіді, яка надавались Головним спеціалістом Регіонального представництва Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Харківській області Вельцен В.С. від 04.12.2017 р. за № 20/1766 вбачається, що з приводу прохання ОСОБА_1 (усного прохання, отриманого представництвом 04.12.2017 в телефонному режимі) щодо надсилання йому копій усіх документів по дорученню від 03.10.2017 № 2/12-Н298028.17/20-194, які були створені та отримані Секретаріатом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в рамках розгляду звернення (що надійшло до Секретаріату 29.08.2017) повідомлено, що відповідно до Закону України "Про захист персональних даних" відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, є персональними даними.

Позивачу роз'яснено, що порядок надання такої інформації особі, якої вона стосується, регулюється Законом України "Про захист персональних даних".

Статтею 8 Закону України "Про захист персональних даних" визначено права суб'єкта персональних даних, одним з яких є право на доступ до своїх персональних даних.

Частиною 6 статті 16 зазначеного Закону також визначено, що суб'єкт персональних даних має право на одержання будь-яких відомостей про себе у будь-якого суб'єкта відносин, пов'язаних з персональними даними, за умови надання інформації до прізвища, ім'я та по батькові, місця проживання (місця перебування) і реквізитів документа, що посвідчує фізичну особу, яка подає запит.

Оскільки запитувана інформація стосується особи позивача, вона повинна надаватись з урахуванням вимог Закону України "Про захист персональних даних". Проте, як зазначено у відповіді від 04.12.2017 про усне звернення позивача від 04.12.2017 не відповідало вимогам Закону України "Про захист персональних даних", а саме не містило реквізитів документа, що посвідчує особу позивача (а.с. 12).

З відповіді Регіонального представництва Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Харківській області від "22" листопада 2017 року № 20/1706 (а.с. 7-8) вбачається, що на виконання доручення від 03.10.2017 № 2/12-Н298028.17/20-194 було здійснено перевірку обставин, викладених у скарзі ОСОБА_1 (29.08.2017 №Н298028.17/20), яку подано нарочно відповідний запит до ГУ НП в Харківській області від 03.10.2017 № 20/1508 та отримано відповідну відповідь від 10.10.2017 № 21332/119-24/01-2017. З детального аналізу відповіді вбачається, що в діях посадових осіб ГУ НП в Харківській області не вбачалось ознак складу адміністративного правопорушення.

З огляду на вищезазначене, підстави для складання протоколу про адміністративне правопорушення та вжиття додаткових заходів за зверненням ОСОБА_1 відсутні.

Крім того, суд зазначає, що приписами ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства унормовані вимоги щодо юрисдикції адміністративних судів.

Згідно до п. 3 ч. 2 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи: про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Дослідивши вказані відповіді відповідача - Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо розгляду звернення позивача, суд зазначає, що такі відповіді надані у термін, передбачений законодавством України, викладені в них факти є зрозумілими та чіткими.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обгрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що даному випадку відсутні неправомірні дії відповідача під час розгляду звернень позивача та порушення прав позивача під час наданні відповідей на ці звернення.

При цьому, колегія суддів зазначає, що перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої 11.03.1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Суд є правозастосовуючим органом, тобто, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади, на підставі закону у встановленому процесуальним законом порядку вирішує справи.

В постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року за № 13 викладено позицію щодо неможливості суду підміняти собою органи владних повноважень, згідно якої суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

З урахування вищевикладеного колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач, Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, діяв в межах наданих йому повноважень та у повній відповідності до вимог Закону, а тому позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.08.2018 року по справі 820/6128/17 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.08.2018 року по справі № 820/6128/17 залишити без змін.

.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)В.А. Калиновський
Судді(підпис) (підпис) З.О. Кононенко О.А. Спаскін
Повний текст постанови складено 11.04.2019 року