Справа № 826/14855/16
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2019-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

10 квітня 2019 року

Київ

справа №826/14855/16

адміністративне провадження №К/9901/22344/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді-доповідача: Желтобрюх І.Л.,

суддів: Бевзенка В.М., Білоуса О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_2, - ОСОБА_5, на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2017 року (колегія суддів у складі: головуючої судді - Мазур А.С., суддів - Аблова Є.В., Літвінової А.В.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2017 року (колегія суддів у складі: головуючого судді - Степанюка А.Г., суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.) у справі за позовом громадянина Афганістану ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві, про визнання протиправним і скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

установив:

У вересні 2016 року громадянин Афганістану ОСОБА_2 звернувся до суду із адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), в якому просив: визнати неправомірним та скасувати рішення від 22 серпня 2016 року №444-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій представник позивача звернувся із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповноту з'ясованих судами обставин справи, просить скасувати ухвалені ними рішення і направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Вважає безпідставним висновок судів попередніх інстанцій про сумнівність існування загрози життю позивача у разі повернення до країни походження, оскільки відомості, що міститься у загальнодоступних засобах масової інформації, свідчать про протилежне. Також, заявник касаційної скарги зауважує, що наявність певних розбіжностей у поясненнях позивача зумовлені тим, що російська мова не є рідною для нього, тому він не завжди міг зрозуміти поставлені працівниками міграційної служби питання та дати повну відповідь на них. Незважаючи на це, скаржник вважає, що такі розбіжності не можуть свідчити про неправдивість повідомленої позивачем історії та бути підставою до відмови у задоволенні його заяви.

Від ДМС України та ГУ ДМС України в місті Києві надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких просять залишити оскаржувані судові рішення без змін як законні й обґрунтовані, а касаційну скаргу представника позивача - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Суди встановили, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Афганістану. У листопаді 2009 року позивач таємно, без необхідних документів автомобілем та пішки прибув на територію України.

У 2012 році позивач звертався до ГУ ДМС в м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням ДМС України від 6 лютого 2013 року №52-13 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

7 вересня 2015 року позивач повторно звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України у м. Києві із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Як причину залишення країни походження зазначив існування загрози помсти з боку родичів людини, яку позбавив життя товариш позивача. Також іноземець має побоювання щодо повернення до країни походження через можливу фізичну розправу з боку власника фірми, в якій позивач працював охоронцем та машину котрого було пошкоджено вибухом.

У ході розгляду зазначеної заяви Управлінням у справах біженців ГУ ДМС України в м. Києві з позивачем було проведено декілька співбесід.

Так, під час співбесіди 26 листопада 2015 року позивач повідомив, що його друг вбив людину. Поліцейські, які були свідками вказаної події, дійшли висновку, що вбивство було вчинене двома особами, у зв'язку з чим позивач був змушений тікати до м. Пагман, а у подальшому два роки він мешкав в м. Газні. Підставою для втечі з м. Газні стало те, що позивач працював охоронцем в компанії, автомобіль якої було підірвано під час руху. Власник фірми наполягав на відшкодуванні з боку позивача усіх витрат, пов'язаних із втратою транспортного засобу. Крім того, під час даної співбесіди позивач повідомив, що у 2012 році звертався за отриманням статусу біженця в США та в Європі, однак отримав відмову.

Наказом від 27 листопада 2015 року №1053 ГУ ДМС України в м. Києві прийняло рішення про оформлення документів громадянина Афганістану ОСОБА_2 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У ході співбесіди, яка відбулась 11 січня 2016 року, позивач повідомив, що у випадку повернення до Афганістану його позбавлять життя. Зазначив, що був поруч з другом у той момент, коли останній вбив людину, тоді як свідки вказаної події стверджували, що людина була вбита ними обома. Зазначив, що під час роботи в м. Газні по дорозі в інше місце один з автомобілів було підірвано, а позивач не зміг завести двигун автомобіля, за кермом якої перебував, відразу втік у ліс. Власник транспортних засобів та фірми, в якій працював позивач, наполягав на необхідності відшкодування коштів за втрачений автомобіль за рахунок позивача, що, зокрема, зумовило переїзд останнього до м. Кабулу, а в подальшому, через Таджикистан, до України.

12 серпня 2016 року ГУ ДМС України в м. Києві прийнято висновок про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Таке рішення мотивоване відсутністю доказів наявності обґрунтованих побоювань позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Рішенням ДМС України від 22 серпня 2016 року №444-16 зазначений висновок було підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що рішення відповідача про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та у спосіб, що визначені чинним законодавством України.

Колегія суддів КАС ВС погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, регламентовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року №3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За змістом частини першої статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа. стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною другою статті 13 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Як встановили суди попередніх інстанцій, в ході співбесіди 26 листопада 2015 року позивач зазначив як причину залишення країни походження те, що під час відпочинку з товаришем в м. Кабул, у товариша зав'язалася бійка з невідомим чоловіком, в результаті чого товариш позбавив життя невідомого, а оскільки поліція перебувала неподалік, то і вказала про вбивство двома чоловіками. Проте, під час співбесіди 11 січня 2016 року позивач повідомив, що зазначений інцидент бачила не міліція, а пересічні люди. Зазначив, що після вказаної події він зі своїм товаришем втекли до м. Пагман, де пробули декілька тижнів, і вже після чого товариш за допомоги свого батька виїхав до ОАЕ. Позивач у подальшому перебував у м. Газні, де влаштувався на роботу охоронцем, однак під час поїздки в інше місто натрапив на приховану міну, зі слів позивача, встановлену представниками угруповання «Талібан».

Так, згідно з висновком ГУ ДМС в м. Києві щодо позивача, приводом для звернення останнього із відповідною заявою стало саме побоювання повернутися до країни громадянського погодження - Афганістану, через те, що йому можуть погрожувати з боку злочинного угруповання «Талібан», а також родичі особи, вбитої його другом.

Разом з тим, ані під час розгляду заяви про надання статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту, ані в ході судового розгляду даної справи, позивачем не було надано доказів реального отримання погроз, пов'язаних з вбивством його товаришем людини, або ж з боку учасників злочинного угруповання «Талібан».

Суди також врахували, що під час співбесіди з органами міграційної служби України, яка мала місце 26 вересня 2012 року, позивач повідомляв, що після повернення на роботу через втрату автомобіля до нього застосовували фізичне насильство та тримали більше місяця в підвалі. Водночас, під час співбесіди 26 листопада 2015 року він вказував, що коли повернувся на роботу з нього почали вимагати гроші за втрачений автомобіль, однак ані про фізичне насилля, ані про порушення свободи його пересування, вже не зазначав.

В ході співбесід 26 вересня 2012 року та 26 листопада 2015 року позивач зазначав, що його дядько домовився з охоронцями та допоміг йому втекти з м. Газні до м. Кабул, де він перебував 1 місяць. Однак, вже згідно з протоколом іншої співбесіди в м. Кабул позивач знаходився 1 тиждень, а відповідно до протоколу співбесіди від 11 січня 2016 року - 2-3 тижні.

З урахуванням наведених обставин, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що під час співбесід з працівниками міграційної служби позивачем надавалась неточна та неправдива інформація стосовно причин, які змусили його покинути країну своєї громадянської належності.

Крім того, як встановили суди, позивач не брав участі у політичній чи релігійній діяльності, не був членом жодних організацій, не був учасником демонстрацій проти влади своєї країни.

Отже, повідомлені позивачем відомості та обставини, якими він обґрунтовував свою заяву-анкету про надання статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, не підтверджують факту його переслідування або побоювань стати жертвою переслідувань чи імовірності того, що останньому буде заподіяно шкоду у разі повернення до країни громадянської належності.

Таким чином, суди обґрунтовано виходили з того, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI, які є необхідними для визнання особи біженцем або такою, яка потребує додаткового захисту в Україні, щодо позивача відсутні.

Стосовно доводів касаційної скарги про те, що факт існування загрози життю позивача у разі повернення до країни походження підтверджується інформацією із відкритих джерел, колегія суддів КАС ВС зазначає, що наведення та цитування такої загальної інформації щодо ситуації в Афганістані жодним чином не підтверджує обставини існування та/або настання яких могло б бути підставою для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Решта доводів касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин, що виходить за межі повноважень касаційного суду.

Отже, судами не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, які могли б привести до ухвалення незаконного рішення, внаслідок чого касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

постановив :

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 травня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2017 року залишити без змін, а касаційну скаргу представника ОСОБА_2, - ОСОБА_5, - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І.Л. Желтобрюх

Судді В.М. Бевзенко

О.В. Білоус