Справа № 200/10244/17 (6а/200/24/18)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2019-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 березня 2019 року м. Дніпросправа № 200/10244/17

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

на постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.08.2017 р. (суддя Єлісєєва Т.Ю., м. Дніпро) у справі № 200/10244/17

за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2

до Центрального управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі

про зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

У червні 2017 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними рішення № 6/2 від 17.04.2015р. Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська та рішення № Б-45 від 09.06.2017р. Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі про відмову ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії;

- визнати протиправними рішення № 6/1 від 17.04.2015 р. Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська та рішення № Б-45 від 09.06.2017р. Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі про відмову ОСОБА_2 у поновленні виплати пенсії;

- зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі перерахувати та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1, починаючи з 07.10.2009 р., як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених чинним пенсійним законодавством України;

- зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі перерахувати та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2, починаючи з 07.10.2009 р., як не працюючому пенсіонеру та дитині війни із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених чинним пенсійним законодавством України.

Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.08.2017 р. позов задоволено частково, а саме:

- визнано незаконними дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного Фонду України в м. Дніпропетровську щодо відмови в поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1, ОСОБА_2;

- зобов'язано Центральне об'єднане управління Пенсійного Фонду України в м.Дніпропетровську поновити та виплачувати ОСОБА_1, ОСОБА_2 пенсію за віком з 07 жовтня 2009 року.

Постанова суду в частині задоволених позовних вимог мотивована тим, що від дати прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року відповідно до частини 2 статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2017 року №821 Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі реорганізоване шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.08.2018 р. задоволено заяву Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області про заміну сторони у виконавчому провадженні в адміністративній справі №200/10244/17. Замінено сторону у виконавчому провадженні з виконання постанови Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 28.08.2017 року у справі №200/10244/17, а саме первісного боржника - Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровську на його правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Не погодившись з рішенням суду від 28.08.2017 р., правонаступник відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області оскаржило його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зазначає, що 09 квітня 2015 року представник позивачів - ОСОБА_5 звернувся до управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська із заявою про поновлення виплати пенсії за віком.

В заявах про поновлення виплати пенсії зазначено, що ОСОБА_1, ОСОБА_2 проживають в м. Нетанія Ізраїль. До заяв про поновлення виплати пенсії за віком було додано наступні документи: копія довіреності ОСОБА_1, ОСОБА_2; копії закордонних паспортів ОСОБА_1, ОСОБА_2; копія картки платників податків ОСОБА_1, ОСОБА_2; заяви з банку з розрахунковими рахунками.

22.04.2015 року Управлінням Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська були направлені запити до Управління праці та соціального захисту населення Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради про витребування архівних пенсійних справ ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Управлінням Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська 21.05.2015 року було отримано архівні пенсійні справи позивачів.

Листами Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська № 3383/05/27 та № 3384/05/27 від 22.04.2015 року повідомлено, що відповідно до рішень комісії № 6/1 та 6/2 від 17.04.2015 року позивачам було відмовлено у поновленні виплати пенсії.

21.10.2015 року представник позивачів - ОСОБА_5 звернувся до суду адміністративним позовом. Оскільки відповідно до ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.11.2015 року по справі №201/16649/15-а недоліки позову позивачами усунуті не були, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.11.2016 року адміністративний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повернутий позивачам.

Отже, враховуючи дату звернення до суду, а саме 20.06.2017 року, скаржник вважає, що позивачами пропущено шестимісячний строк звернення до суду з позовними вимогами в частині визнання протиправними рішення № 6/1 від 17.04.2015 року та поновлення виплати пенсій з 07.10.2009 року.

26.05.2017 року управлінням вдруге отримано поштою заяву представника позивачів ОСОБА_5 від 17.05.2017 року про прийняття рішення щодо можливості поновлення виплати раніше призначених пенсій позивачів. Представником позивачів жодних документів до заяви не надано.

Листом від 09.06.2017 року № Б-45 представника позивачів повідомлено про відсутність підстав для поновлення виплати пенсій.

Що стосується зобов'язання суду першої інстанції перерахувати та поновити пенсію ОСОБА_1, ОСОБА_2 з 07 жовтня 2009 року, зазначає наступне. Відповідно до положення п. 1.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 р. № 22-1 (далі - Порядок 22-1), днем звернення за поновленням виплати пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами. Дата звернення вперше - 09 квітня 2015 року, вдруге - 26.05.2017 року.

Щодо посилання суду першої інстанції на визнання неконституційним п. 2 ч. 1 ст. Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" згідно рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 р., то з цього приводу слід зазначити, що пенсія позивачам відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" ніколи не призначалась і не виплачувалась, а, отже, до нього ніколи не застосовувались і норми п. 2 ч. 1 ст. 49 цього Закону, які були визнані неконституційними.

Частиною другою вказаної статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до 123 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Верховний Суд України у постанові від 8 грудня 2015 р. (справа № 21-5440а1), переглядаючи рішення суду касаційної інстанції у справах зазначеної категорії за заявами, в яких, крім іншого, йшлося про усунення розбіжностей у застосуванні законодавства, що регламентує строки звернення до адміністративного суду, вказав на те, що ці спори мають вирішуватися з урахуванням вимог статей КАС України.

Отже, враховуючи дату звернення позивача до суду, скаржник вважає, що позивачем пропущено шестимісячний строк на звернення до суду з позовними вимогами в частині дати поновлення виплати пенсії, а саме з 07 жовтня 2009 року.

Правомірність застосування приписів ст.ст. 99, 100 КАС України (в редакції КАС України, чинній на час звернення позивачів до суду) до вказаних правовідносин підтверджена і правовою позицію Верховного Суду України відповідно до постанови від 12 квітня 2016 року у справі № 462/9427/13-а.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що відповідно до матеріалів архівних пенсійних справ, як зазначено в запереченнях відповідача, пенсія позивачам була призначена Жовтневим відділом соціального захисту населення м. Дніпропетровська.

У 1993 році позивачами були подані заяви про припинення виплати пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон. В зв'язку з чим Жовтневим відділом соціального захисту населення м. Дніпропетровська позивачам була виплачена пенсія за 6 місяців наперед, як це передбачено ч. 2 ст. 92 закону України "Про пенсійне забезпечення", та припинено виплату пенсії на час перебування позивачів за кордоном.

У травні 2017 року представник позивачів звернувся до Центрального управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі із заявою від 17.05.2017 року, в якій просив:

- витребувати з Управління соціального захисту населення Соборної (Жовтневої) районної у місті Дніпрі ради архівні пенсійні справи ОСОБА_1 та ОСОБА_2;

- прийняти рішення щодо можливості поновлення виплати раніше призначених пенсій ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та надіслати представнику.

Листом Центрального управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі від 09.06.2017 року за вих. № Б-45 представника позивачів повідомлено про відсутність підстав для витребування архівних пенсійних справ та поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зв'язку з ненаданням необхідних документів, а саме документів, які підтверджують факт реєстрації або фактичне проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в Соборному районі м. Дніпра. Також Центральне управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі в обґрунтування своєї відмови посилалося на положення пункту п. 2.21, п. 2.8 Порядку 22-1, пункту 2 частини 2 статті 16 Закону "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Зазначає, що заява про поновлення виплати пенсії подається заявником особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування заявника на обліку як одержувача пенсії.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача, оскільки:

- позивачем через представника була подана заява до відповідача про поновлення виплати пенсії, який є правонаступником Управління Пенсійного фонду України у Кіровському районі м. Дніпропетровська, тобто саме до того органу пенсійного фонду, в якому позивач знаходився на обліку за місцем свого проживання до моменту виїзду на постійне місце проживання за кордон, що підтвердив відповідач в своїх заперечення, пославшись на матеріали архівної пенсійної справи позивача;

- положення пункту 2 частини 1 статті 49 та другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з 07.10.2009 року, тобто від дати прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009. Відповідно до частини 2 статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати;

- проживаючи в Ізраїлі, як громадяни України, позивачі мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання. Отже, відмова в поновлені пенсії позивачам є безпідставною та такою, що не відповідає вимогам діючого законодавства;

- відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 12.05.2015 року у справі №21-180а15, з дня набрання чинності рішення №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне проживання за кордон. Тому вимога про зобов'язання відповідача поновити виплату позивачам пенсію за віком з 07.10.2009 р. підлягає задоволенню;

- не підлягає задоволенню вимога про зобов'язання відповідача щодо перерахування пенсії із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених чинним законодавством, в тому числі як дитині війни, та здійснювати в подальшому перерахунок розміру пенсії на підставі змін у пенсійному законодавстві, як пред'явлені передчасно, оскільки вказані питання відповідачем стосовно позивача не розглядались та його право відмовою не порушено;

- оскільки правовою підставою для звернення до адміністративного суду є захист порушених прав, свобод чи інтересів, то право на позов у особи виникає лише після порушення відповідачем її права, тобто захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому.

Колегія суддів не погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Щодо строку звернення до суду з позовом колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.2 ст. 99 та ст. 100 КАС України, в редакції, що діяла на час розгляду судом першої інстанції позову, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку.

Аналогічні положення передбачені також ч. 2 ст. 122 та ч. 3 ст. 123 КАС України в редакції, що набрала чинності з 15.12.2017 року, а саме для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.5 ст.242 КАС України).

В постанові від 26 червня 2018 року по справі №211/5254/16-а (2-а/211/138/16) Верховний Суд зазначив, що "суди попередніх інстанцій не врахували, що наявність обов'язку у відповідача відновити виплату пенсії ОСОБА_4 не позбавляє особу необхідності вживати заходів щодо захисту свого права якщо воно порушується. Отже, після прийняття та опублікування рішення № 25-рп/2009 та не відновлення йому виплати пенсії, ОСОБА_4 повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік строку звернення до суду...

Отже, даний спір повинен розглядатися у межах звернення до адміністративного суду, тобто в межах шестимісячного строку. Підстав для поновлення строку звернення до суду, які б можна було вважати поважними, позивачем не наведено.

З огляду на вищевказане, з урахуванням часу звернення ОСОБА_4 з позовом до суду (17 листопада 2016 року), позовні вимоги в частині поновлення виплати йому пенсії підлягають задоволенню з 17 травня 2016 року, позовні вимоги за період з 7 жовтня 2009 року по 16 травня 2016 року включно, підлягають залишенню без розгляду".

Враховуючи, що про своє право на поновлення виплати пенсій позивачі дізналися після прийняття рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року у справі №1- 32/2009, а з позовом позивачі звернулися до суду першої інстанції 21.06.2017 року та не вказали поважних причин для поновлення строку для подання позову, позовні вимоги позивачів за період з 07.10.2009 року по 20.12.2016 року підлягають залишенню без розгляду.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, представник позивачів звернувся до Центрального управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі із заявою від 17.05.2017 року, в якій просив: витребувати з Управління соціального захисту населення Соборної (Жовтневої) районної у місті Дніпрі ради архівні пенсійні справи ОСОБА_1 та ОСОБА_2; прийняти рішення щодо можливості поновлення виплати раніше призначених пенсій ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та надіслати представнику.

Оскарженим рішенням Центрального управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі від 09.06.2017 року за вих. № Б-45 позивачам фактично було відмовлено у поновленні виплати пенсії у зв'язку з проживанням за кордоном та поданням заяви представником за довіреністю.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування (ч.1 ст.7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування").

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (в редакції до 7 жовтня 2009 року) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (в редакції до 7 жовтня 2009 року) у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року, оспорюваними нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

В постанові від 12.05.2015 р. у справі №21-180а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що "з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону".

Отже, з дня набрання чинності рішенням № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року позивачам поновлено їх право на отримання раніше призначеної пенсії.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Відповідно до п. 1.5 Порядку № 22-1 заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім'ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Відповідно до п. 2.8 Порядку № 22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

У випадку поновлення виплати пенсії особі, якій не було проведено перерахунок відповідно до статті 43 Закону, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до статті 40 Закону із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсій, призначених до 2004 року.

Особи, які одержували пенсію від інших органів і звертаються до органів, що призначають пенсію, надають документ, що підтверджує розмір пенсії, строки її виплати та дату зняття з обліку за попереднім місцем отримання.

Відповідно до п. 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Заяви про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії й поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.

Відповідно до п. 4.2 Порядку № 22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі;

4) видає пам'ятку пенсіонеру, копія якої зберігається у пенсійній справі.

Відповідно до п. 4.3 Порядку № 22-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Отже, поновлення виплати пенсії здійснюється лише на підставі належним чином оформленої заяви, що подається до територіального органу Пенсійного фонду. Територіальний орган Пенсійного фонду в свою чергу: перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей; перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності); має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі; приймає рішення про відмову або призначення пенсії.

Вчинення зазначених дій належить до компетенції саме відповідача по справі.

Положеннями Порядку № 22-1 та Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не передбачено, до якого саме територіального Пенсійного фонду України має звертатися заявник для подання заяви про поновлення виплати пенсії, якщо раніше виплату було припинено виплату пенсії у зв'язку з виїздом за кордон та він не проживає на території України, та не перебуває на обліку у територіальних відділеннях Пенсійного фонду України.

На думку колегії суддів, вказана обставина не може бути перешкодою для реалізації позивачами свого права на отримання пенсії за умови дотримання інших вимог, передбачених Порядком № 22-1 та Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 3 ст. 8 Конституції України норми Конституції є нормами прямої дії. Вони застосовуються безпосередньо, незалежно від того, чи прийнято на їх розвиток відповідні закони або інші нормативно-правові акти.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на пенсійне забезпечення. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч.3 ст. 25 Конституції України).

Відповідно до ч.3 ст.2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 р., зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п.51 цього рішення). У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу до конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні у справі "Будченко проти України" від 24.07.2014 р. №38677/06 ЄСПЛ зазначив, що є втручанням у право заявника за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та порушенням цієї статті у зв'язку з відмовою заявнику через не існування механізму реалізації відповідного законодавчого положення.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до паспортів громадян України для виїзду за кордон позивачі є громадянами України. Вказану обставину скаржник у справі не заперечує.

Таким чином, позивачі, проживаючи в Ізраїлі як громадяни України, мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України є неправомірним незалежно від того, чи передбачено чинним законодавством України механізм реалізації такого права.

Щодо посилання Центрального управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі у рішенні від 09.06.2017 року за вих. № Б-45 та його правонаступника на те, що відповідно до п.1.5 Порядку № 22-1 "заява про поновлення виплати пенсії … подається пенсіонером особисто або його законним представником" та "заява на запит пенсійної справи … подається пенсіонером особисто …", колегія суддів зазначає, наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до п.16 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Отже, положення Порядку № 22-1 в частині, що обмежують право представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, подавати заяви до територіального органу Пенсійного фонду, в тому числі і заяви про призначення (перерахунок) пенсії не підлягають застосуванню.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку про неправомірність оскарженого рішення Центрального управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі від 09.06.2017 року за вих. № Б-45, що є підставою для його скасування.

Щодо іншої частини позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

У рішеннях по справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії" Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду- тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними ст. 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

На думку колегії суддів, позивачі, заявляючи позовні вимоги про зобов'язання відповідача перерахувати та поновити виплату пенсії за віком, як непрацюючим пенсіонерам та дітям війни із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених чинним пенсійним законодавством України, фактично просять суд втрутитися у дискреційні повноваження відповідача.

Таким чином, за висновком колегії суддів, належним способом захисту прав позивачів у цій справі є визнання протиправним та скасування рішення Центрального управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі від 09.06.2017р. № Б-45 про відмову у поновленні виплати пенсії позивачам та зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву представника ОСОБА_1, ОСОБА_2 - ОСОБА_5 від 17 травня 2017 року та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду.

З огляду на викладені обставини справи, колегія суддів доходить висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування оскарженої постанови з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області задовольнити частково.

Постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.08.2017 р. у справі № 200/10244/17 скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 за період з 07.10.2009 року по 20.12.2016 року залишити без розгляду.

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі від 09.06.2017 р. № Б-45 про відмову ОСОБА_1, ОСОБА_2 у поновленні виплати пенсії.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву представника ОСОБА_1, ОСОБА_2 - ОСОБА_5 від 17 травня 2017 року та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя В.Є. Чередниченко

Суддя С.М. Іванов