Справа № 0440/5867/18
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2019-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

02 квітня 2019 року м. Дніпросправа № 0440/5867/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Чабаненко С.В., Чумака С.Ю.,

секретарі судового засідання Сколишеві О.О.,

за участі позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Лепша М.Ю.,

представника третьої особи ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року в адміністративній справі №0440/5867/18 (головуючий 1-ї інстанції Кальника В.В., повний текст рішення складений 06.12.2018 року) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області (треті особи: Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області, ОСОБА_5) про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 02.08.2018 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 30.06.2018 року №8 про відмову у наданні йому дозволу на імміграцію в Україну. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що він тривалий час перебуває у фактичних шлюбних відносинах з громадянкою України ОСОБА_6, у зв'язку із чим, тривалий час перебував на території України в статусі тимчасового перебування та кожен раз належним чином оформлював таке перебування, жодних спорів з цього приводу не виникало. Від шлюбу має дитину, яка зареєстрована громадянином України. Далі позивач зазначає, що після народження дитини він змушений частіше перебувати на території України з метою допомоги сину та матері, тому звернувся до працівників відповідача із заявою відповідного зразку та усіма необхідними документами про надання дозволу на імміграцію, проте оскаржуваним рішенням відповідачем було відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну. Позивач вважає, що не скоював жодних дій, які згідно законодавства України могли бути підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну, а тому, на його думку, спірне рішення порушує його права, а також права його дитини.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та прийняти постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач надав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просив скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні позивач та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали, просили їх задовольнити.

Представники відповідача та третьої особи - Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області проти вимог апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Законний представник третьої особи - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в судове засідання апеляційної інстанції не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Згідно частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянином Азербайджанської Республіки.

16.02.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Центрально-Міського РВ у м.Кривий Ріг ГУДМС України в Дніпропетровській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону №2491 (а.с.65-66).

На підтвердження обставин для надання дозволу позивачем додано до заяви свідоцтво серії НОМЕР_1 про народження сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, місце народження - Україна, Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, батько - ОСОБА_1, громадянин Азербайджанської Республіки, мати - ОСОБА_6, громадянка України (а.с.16).

Центрально-Міським районним відділом в місті Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області 30.06.2018 року прийнято рішення за вих.№8 про відмову громадянину Азербайджану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2, у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію» (а.с.18).

Позивач, не погодившись із таким рішенням відповідача, оскаржив його до суду.

При вирішенні даної справи колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до Указу Президента України «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» від 09.12.2010 року №1085/2010 створено Державну міграційну службу України, на яку покладено функції з реалізації державної політики з питань громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 15.06.2011 року №658 «Про утворення Державної міграційної служби» утворено Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області.

Правовий статус, основні права, свободи та обов'язки іноземців та осіб без громадянства, які проживають або тимчасово перебувають в Україні, порядок вирішення питань, пов'язаних з їх в'їздом в Україну або виїздом з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами та свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно статті 4 цього Закону іноземці та особи без громадянства в порядку, визначеному Законом України «Про імміграцію», можуть, зокрема, іммігрувати в Україну на постійне місце проживання, у тому числі поза квотою.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначено Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року №2491-ІІІ (далі по тексту - Закон №2491), а процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію - Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983 (далі по тексту - Порядок №1983).

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону №2491 дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції, зокрема, надається: одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Відповідно до статті 6 Закону №2491 спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: 1) приймають заяви разом з визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; 3) приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) видають та вилучають у випадках, передбачених цим Законом, посвідки на постійне проживання; 5) ведуть облік осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Згідно частини1 статті 10 Закону №2491 дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

З аналізу вказаної норми вбачається, що відповідно до пункту 6 частини 1 статті 10 Закону №2491 крім зазначених у пунктах 1-5 вказаної статті Закону №2491 випадків відмови у наданні дозволу, можуть бути інші випадки. Проте, такі випадки повинні бути передбачені законами України. Таким чином, вказана норма (п. 6 ст.10 Закону №2491) є відсильною, а відтак, застосування такої норми, потребує посилання на певний Закон.

Як зазначалось вище, 16.02.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Центрально-Міського РВ у м.Кривий Ріг ГУДМС України в Дніпропетровській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону №2491, до якої додав свідоцтво серії НОМЕР_1 про народження сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, місце народження - Україна, Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг (а.с.65-66, 16).

Центрально-Міським районним відділом в місті Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області прийнято рішення 30.06.2018 року за вих.№8 про відмову громадянину Азербайджану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2, у наданні дозволу на імміграцію в Україну. Підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію в України зазначено пункт 6 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію» (а.с.18).

Як вбачається із тексту оскаржуваного рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, воно не містить посилань на підстави його прийняття, а також посилань на те, який саме інший випадок, передбачених яким саме Законом України, став підставою для відмови.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача пояснив, що підставою для такого рішення був висновок про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну від 30.06.2018 року, складений у зв'язку з надходженням до ГУ Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області листа-відповіді Служби безпеки України по недоцільність надання дозволу на підставі п.6 ч.1 ст.10 Закону №2491 з посиланням на п.13 ч.1 ст.24 Закону України «Про Службу безпеки України» (а.с.67-68).

Колегія суддів звертає увагу, що стаття 24 Закону України «Про Службу безпеки України» визначає обов'язки Служби безпеки України та не містить випадків відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Таким чином, з тексту вказаного висновку також не вбачається, які саме інші випадки, передбачених яким саме Законом України, стали підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну, та якими саме доказами підтверджуються такі обставини.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача пояснила, що єдиною та безспірною підставою для прийняття ГУ ДМС України рішення про відмову у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну була наявність відповіді Служби безпеки України в Дніпропетровській області. Представник пояснила, що викладені в листі факти, не можуть ставитись під сумнів ДМС, не повинні перевірятись ДМС, а відтак наявність такого листа є достатньою підставою для прийняття ДМС рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Колегія суддів не приймає до уваги таке посилання представника апелянта, вважає його хибним та таким, що не відповідає вимогам частини 1 статті 10 Закону №2491.

З аналізу вказаної норми колегія суддів дійшла висновку, що наявність листа Служби безпеки України не є умовою (тим більш обов'язковою та безспірною) для відмову у наданні дозволу на імміграцію в України.

Колегія суддів вважає, що будь-яка інформація (в тому числі відмову у наданні позивачу дозволу на імміграцію в України) може бути підставою для проведення міграційною службою перевірки та збору доказів щодо конкретної особи.

І така перевірка та обґрунтованість висновку про відмову у наданні дозволу на імміграцію є обов'язком ДМС.

Без проведення відповідної перевірки вказаних обставин, прийняття ДМС рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію є лише формальністю та суперечить як діючому законодавству у даній сфері, так і вимогам статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 року у справі «Серявін та інші проти України» суд вказав, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Тобто, з метою дотримання принципу верховенства права суб'єкти владних повноважень, у тому числі колегіальні, приймаючи рішення владно-управлінського характеру, мають належним чином його мотивувати. Мотивація прийняття рішення суб'єктом при здійсненні ним владних управлінських функцій має оцінюватися судом при здійсненні контролю за виконанням судових рішень.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

В оскаржуваному рішенні відповідач, як на підставу його прийняття, послався лише на норму п.6 ч.1 ст.10 Закону 2491.

Таким чином, оскаржуване рішення відповідача є необгрунтованим та в ньому не вказано мотиви (підстави) його прийняття.

Колегія суддів вважає, що відповідачем при прийнятті спірного рішення, не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб'єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у справі №820/2262/17 (провадження №К/9901/1650/18), який викладено в постанові від 18.04.2018 року.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено правомірність рішення за вих.№8 від 30.06.2018 року про відмову громадянину Азербайджану Тагієву Валеху Ібрагім огли у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовної заяви.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції не вірно встановлені обставини справи та постанова прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права, що у відповідності до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року в адміністративній справі №0440/5867/18 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року в адміністративній справі №0440/5867/18 скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області №8 від 30.06.2018 року про відмову у наданні Тагієву Валеху Ібрагім огли дозволу на імміграцію в Україну.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 квітня 2019 року.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак