Справа № 805/2620/18-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року справа №805/2620/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 25 лютого 2019 року у справі № 805/2620/18-а (головуючий суддя І інстанції - Загацька Т.В.), складену в повному обсязі 25 лютого 2019 року в м. Слов'янськ Донецької області за заявою ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Покровського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, визнання дискримінаційними дії,-

В С Т А Н О В И В :

12 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Димитрові про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, визнання дискримінаційними дії (а.с. 4-11).

Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2018 року замінено відповідача по справі Управління Пенсійного фонду України в м. Димитрові на його правонаступника Покровське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області (а.с. 82).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправними дії управління які полягають у не виплаті, починаючи з дати припинення, пенсії позивачу. Зобов'язано Покровське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області поновити виплату пенсії з моменту її призупинення (припинення). В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 83-89).

Апеляційна скарга Покровського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області повернута апелянту ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 26 грудня 2018 року (а.с. 109).

Рішення Донецького окружного адміністративного суду набрало законної сили 26 грудня 2018 року.

20 лютого 2019 року позивач подала до суду першої інстанції клопотання про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду в порядку ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України. Крім того, заявник просила суд постановити окрему ухвалу відносно можливого кримінального правопорушення з боку відповідача (а.с. 118-121).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 25 лютого 2019 року відмовлено у задоволені вищевказаної заяви у повному обсязі (а.с. 133-134).

Не погодившись із вищевказаною ухвалою, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати ухвалу суду першої інстанції, встановити контроль за виконанням судового рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги, позивачем зазначено, що контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. При цьому норма прямої дії не ставить в залежність виникнення будь-яких обставин або їх не виникнення для контролю за судовим рішенням.

Посилається на норми ст. 129 Конституції України та ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вважає, що такий контроль може бути встановлений після прийняття рішення.

Посилалась на практику Верховного Суду, Конституційного Суду.

Зазначила, що звернення за виконанням судового рішення до виконавчої служби Конституцією не передбачене.

При цьому, відповідач затягуванням виконання судового рішення порушує принцип авторитету держави.

Посилалась на рішення Європейського Суду в прав людини, де зазначено, що державні органи мають вживати всіх належних заходів для виконання рішення суду або направлення до іншого органу для виконання, а особа на користь якої прийнято рішення не повинна займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Вважає, що не встановлення контролю за виконанням судового рішення призводить до судовий процес до недієвості та ілюзорності (а.с. 136-142).

Сторони в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач просила суд встановити судовий контроль за виконанням рішення, яке набрало законної сили та постановити окрему ухвалу відносно можливого кримінального правопорушення з боку відповідача.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 25 лютого 2019 року відмовлено у задоволені вищевказаної заяви, у зв'язку з тим, що зобов'язання суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом, а не обов'язком суду, яке реалізується за певних обставин, а саме під час подання позовної заяви до суду першої інстанції та винесення рішення по суті спору. Крім того, суд першої інстанції відмовив у задоволені заяви позивача в частині постановлення окремої ухвали у зв'язку з тим, що це є правом суду, а не обов'язком (а.с. 133-134).

Вищевказана ухвала є спірною у даній справі.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Порядок примусового виконання рішень судів та інших компетентних органів і посадових осіб, на час виникнення спірних правовідносин, визначався Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі по тексту - Закон № 1404).

Відповідно до ст. 1 Закону № 1404 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Приписами ст. 2 Закону № 1404 визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов'язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об'єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону № 1404 примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною 1 ст. 13 Закону № 1404 визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.18 Закону №1404, виконавець зобов'язаний розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Частина 1 ст.13 Закону №1404 передбачає, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частина 1 ст.18 Закону №1404 передбачає, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частинами 1, 2, 3 ст. 74 Закону № 1404 встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова. Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу 24 січня 2019 року направлені за її заявою виконавчі листи по справі (а.с. 116, 117). Відомості щодо відкриття виконавчого провадження в матеріалах справи відсутні.

Частиною 1, 2 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб'єкта владних повноважень, про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб'єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у розмірі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно частин 1,2,3 ст. 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, ст. 2 та ч. 4 ст. 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

З налізу вищевказаних норм права вбачається, що ухвала про встановлення контролю за виконанням судового рішення постановляється судом лише при вирішенні питання для встановлення нового строку подання звіту та накладення на винну посадову особу, відповідальну за виконання постанови, штрафу у розмірі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Постановлення ухвали про зобов'язання суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення після прийняття рішення та його примусового виконання, статтею 382 КАС України не передбачено.

Як вбачається з матеріалів справи, при ухваленні рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2018 року питання щодо надання звіту не вирішувались, позивачем не було заявлено такої вимоги під час подання позову до суду.

Оскільки питання про зобов'язання суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення не було предметом розгляду суду першої інстанції і постановою суду не вирішувалось, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що підстави для розгляду наведеного після набрання судовим рішенням законної сили та для його задоволення по суті ухвалою суду відсутні.

Цієї ж думки дотримується Верховний суд у постанові від 21 червня 2018 року у справі №826/11347/14.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суду є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об'єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведені висновки суду першої інстанції. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки суду та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 40 справи "Пономарьов проти України" (№ 3236/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що "право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.

Суд, також, звертає увагу на те, що здійснюючи судочинство Європейський суд з прав людини в рішенні від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» зазначив, що за змістом пункту 1 статті 6 Конвенції суди зобов'язані обґрунтувати свої рішення, проте це не може сприйматись як вимога давати детальну відповідь на кожен довод. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру ухвалюваного рішення (CASE OF Svetlana Vladimirovna PRONINA against Ukraine, аpplication no. 63566/00).

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі.

Відтак, доводи позивача/апелянта щодо невірного застосування норм діючого законодавства є необґрунтованими.

Тому ухвала суду першої інстанції у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суд попередньої інстанції, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в оскарженій ухвалі повно і всебічно з'ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем не доведено обґрунтованих підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, не надано доказів на невиконання рішення чи його неможливості виконання у добровільному порядку.

Твердження позивача щодо особа на користь якої прийнято рішення не повинна займатись ініціюванням виконавчих процедур не знайшло свого правового підґрунтя, оскільки само по собі звернення до суду з позовом (як волевиявлення позивача на свій захист) спрямовано на отримання відповідного результату, а бездіяльність позивача в частині не прийняття будь-яких мір для його виконання (наприклад, подання заяви про відкриття виконавчого провадження) не може вважатись підставою для встановлення контролю за виконанням рішення суду.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення по даній справі фактично добровільно виконано, відповідно до листа Покровського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області № 1420/03/25-1 , позивачу зроблено перерахунок пенсії з 01.07.2016 року та здійснювалась її виплата до листопада 2018 року,що знайшло підтвердження розрахунками пенсії доданими до матеріалів справи. Відповідно до розрахунків розмір пенсії для виплати здійсненний на період, зокрема з 01.12.2018 року - довічно.

З грудня 2018 року виплата пенсії призупинена у зв'язку з не перетином пункту пропуску. Запропоновано позивачу особисто звернутися до управління Пенсійного фонду по місту реєстрації та надати заяву на отримання пенсії через ПАТ «Державний ощадний банк України» . ( а.с.122-128).

Призупинення виплати пенсії з грудня 2018 року, що з'явилось підставою звернення позивача до суду з заявою щодо судового контролю за виконанням рішення № 805/2620/18 від 11.10.2018 року, не було спірним питанням даної справи, відтак встановлювати контроль за виконання рішення в частині яка не була предметом розгляду справи є необґрунтованим з огляду на норми діючого законодавства.

При цьому, суд апеляційної інстанції не бере до уваги посилання заявника на рішення Верховного Суду по справі 206/3911/17, який встановив контроль за його виконанням, оскільки у випадку суду касаційної інстанції фактично рішення не було виконано, що є суттєвою різницею між випадками сторін по справам.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

В іншій частині ухвала суду першої інстанції не оскаржувалась.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, оскільки суд першої дійшов вірного висновку про необхідність відмови у задоволені заяви про встановлення судового контролю.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 25 лютого 2019 року у справі № 805/2620/18-а - залишити без задоволення.

Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 10 грудня 2018 року у справі № 805/2620/18-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена у касаційному порядку, встановленому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 квітня 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

Г.М. Міронова