Справа № 1.380.2019.000170
Суддя: Мартинюк Віталій Ярославович
Дата ухвалення: 2019-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.000170
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Мартинюка В.Я.

секретар судових засідань Жовковська Ю.В.

з участю представників

від позивача - ОСОБА_2,

від відповідача - Павліш О.Р.,

від третьої особи - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_5 до Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 08.11.2018 року за №1-1303.

Аргументами позовних вимог є те, що виключно на підставі отриманих з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей, або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків податковий орган має законне право на визначення бази оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб. Так, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про технічні характеристики будинку, який відповідач визначив, як базу оподаткування та вказав про те, що позивач є власником будинку саме з такими параметрами. Також, позивач вказує на те, що будинок є майном спільно набутим у шлюбі між ним і третьої особою та становить їхню спільну сумісну власність, де частки кожного з них є рівними. Разом з цим, сума податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки була визначена відповідачем виходячи з розміру усієї площі будинку, а не з частки належної кожному з подружжя, що істотно вплинуло на розмір податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Окрім того, відповідачем не було перевірено чи визначалось співвласниками нерухомого майна, яка особа буде платником податку, або чи є відповідне судове рішення. Таким чином, враховуючи те, що зміни до законодавства були внесені тільки 24.12.2015 року, положення підп.«г» підп.266.7.1 п.266.7 ст.266 ПК України не можуть бути застосовані при нарахуванні податкових зобов'язань за 2016 рік, а тому винесення податкового повідомлення-рішення про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що підлягає сплаті фізичними особами власниками об'єктів житлової нерухомості за житловий будинок площею більше 500 кв.м., в якому податкові зобов'язання платника податку збільшені на 25000 грн. 00 коп., є незаконними.

Представник позивача дав аналогічні пояснення, просить позов задовольнити.

Третя особа позов підтримала повністю.

Відповідач у відзиві на позов зазначає, що співвласники житлової нерухомості, яка перебуває у їхній сумісній власності, але не поділена в натурі, можуть повідомити контролюючий орган про визначеного за їх згодою платника податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, звернувшись з письмовою заявою за місцем податкової адреси )місцем реєстрації) власника житлової нерухомості. Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно фізична особа ОСОБА_5 є власником будинку за адресою АДРЕСА_1 На підставі вищенаведеної інформації ГУ ДФС у Львівській області винесено податкове повідомлення - рішення від 08.11.2018 року за №1-1303 про визначення суми податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 та 2017 роки у розмірі 26328 грн. 96 коп. та 28091 грн. 73 коп. відповідно.

Представник відповідача дав аналогічні пояснення, просить в задоволенні позову відмовити вважає, що оскаржуваний акт індивідуальної дії прийнятий правомірно та є законним.

Ухвалою суду від 16.01.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою суду від 14.03.2019 року, занесеною у протокол судового засідання, закрито підготовче засідання і призначено справу до розгляду по суті.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд встановив такі обставини.

Згідно із Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 від 28.04.2004 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.04.2004 року за №3457814 у приватній власності ОСОБА_5 знаходиться житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1

Головним управлінням ДФС у Львівській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 08.11.2018 року за №1-1303, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об'єктів житлової нерухомості» у розмірі за 2017 рік - 28091 грн. 73 коп., за 2016 рік -26328 грн. 96 коп.

Позивач не погодившись з визначенням податкового зобов'язання оскаржив згадане податкове повідомлення-рішення до суду.

Спірні правовідносини виникли у зв'язку з правомірністю визначення позивачу суми податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд врахував наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

Відповідно до підп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з підп.266.2.1 п.266.2 цієї ж статті, об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Як передбачено підп.266.3.1. п.266.3 даної статті, базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Підпунктом 266.3.2 наведеного пункту визначено, що база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

В матеріалах справи наявні Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 від 28.04.2004 року, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.04.2004 року за №3457814 та Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна в яких відсутня інформація про загальну площу об'єкта оподаткування - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1

При цьому, відповідачем надано лист Державної фіскальної служби України за №31059/99-99-13-03-01-17 від 05.10.2018 року, зі змісту якого та з пояснень представника відповідача до нього вбачається, що перелік осіб, які повинні платити згаданий податок міститься у додатках до цього листа.

Таким чином, суд вважає, що визначаючи базу оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, контролюючий орган діяв не у спосіб передбачений законом, зокрема визначаючи площу будинку позивача ним не були використані дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та/або оригінали відповідних документів платника податків, зокрема документи на право власності, як передбачено підп.266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України. Тобто використані відповідачем дані отримані з джерел та у спосіб, які не передбачені законом.

Відповідно до підп.«б» підп.266.1.2 п.266.1 ст.266 ПК України, якщо об'єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом.

Як передбачено підп.266.7.3 п.266.7 ст.266 ПК України, платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за місцем проживання (реєстрації) для проведення звірки даних щодо: об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку; розміру загальної площі об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності платника податку; права на користування пільгою із сплати податку; розміру ставки податку; нарахованої суми податку.

Вищенаведені норми закріплюють порядок визначення платника податку в разі якщо об'єкт житлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності, а також закріплює право такого платника звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу для проведення звірки даних, які впливають на визначення розміру суми податку.

Проте, контролюючим не наведено аргументів у підтвердження існування нормативних актів, що регулюють порядок звернення з приводу визначення платника податку, а також встановлюють обов'язок, а не на право платника податків звертатись із заявою до контролюючого органу з вищенаведених питань.

Відтак, на думку суду, в даному випадку, має місце порушення вимоги «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини від 14.10.2010 року у справі «Щокін проти України» (заява № 23759/03 та № 37943/06) зазначається: «що відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника».

При цьому, підп.4.1.4 п.4.1 ст.4 ПК України встановлено презумпцією правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

З огляду на викладене, суд вважає, що в даному випадку контролюючий орган віддав перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на позивача додаткових зобов'язань зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Окрім цього, одним із принципів податкового законодавства згідно положень підп.4.1.9 п.4.1 ст.4 ПК України є стабільність, зміст якого полягає у тому, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Дана норма кореспондується з положеннями підп.12.3.4 п.12.3 ст.12 цього ж Кодексу, згідно якої рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Частиною 1 статті 3 БК України передбачено, що бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

При цьому, судом взято до уваги позицію Європейського суду у справіYvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обгрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Отже, якщо держава задекларувала певні правила поведінки при внесенні змін до порядку оподаткування (принцип стабільності податкового законодавства), то вона зобов'язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

В той же час, відповідачем не було надано доказів того, що відповідним органом місцевого самоврядування приймалося та оприлюднювалося рішення у 2016 році про встановлення ставки транспортного податку на 2017 рік.

З урахуванням викладеного судом не береться до уваги Рішення №75 від 26.01.2016 року Зимноводівської сільської ради.

Однак, суд звертає увагу позивача на те, що пунктом 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24.12.2015 року за №909-VIII установлено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Отже, посилання позивача на відсутність рішення Зимноводівської сільської ради про збільшення суми податку на 25000 грн. 00 коп. на рік за кожен об'єкт житлової нерухомості загальна площа якого перевищує 500 кв.м. не можуть свідчити про протиправність визначення суми податку за 2016 рік в силу наведеного положення закону. При цьому, позивач не звертався з відповідним поданням про визнання неконституційною даної норми закону.

Що стосується тверджень позивача про те, що об'єкт оподаткування - будинок перебуває у спільній сумісній власності, то такі не беруться судом до уваги, з урахуванням визначеного підп.«б» підп.266.1.2 п.266.1 ст.266 ПК України порядку.

Як передбачено ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач доказів у спростування вищенаведених обставин не надав.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що оскаржуване податкове повідомлення - рішення, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі за 2017 рік - 28091 грн. 73 коп. та за 2016 рік - 26328 грн. 96 коп. не відповідає критеріям правомірності рішення суб'єкта владних повноважень, передбачених п.1 і п.3 ч.2 ст.2 КАС України.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, є підставними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Щодо судових витрат, то, у відповідності до вимог ст.139 КАС України, такі належить присудити на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати, прийняте Головним управлінням ДФС у Львівській області, податкове повідомлення-рішення від 08.11.2018 року за №1-1303.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Львівській області (м.Львів, вул.Стрийська, 35, ) на користь ОСОБА_5 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1), 766 (сімсот шістдесят шість) грн. 40 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.Я.Мартинюк