Справа № 620/348/19
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2019-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/348/19 Головуючий у 1 інстанції Падій В.В. Суддя-доповідач Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого Василенка Я.М.,
суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,
при секретарі Баглай О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.02.2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування абзаців наказу, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати у наказі командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 29.12.2018 № 1328 «Про результати службового розслідування з метою з`ясування причин і умов безпідставного завищення обсягів та вартості наданих послуг з харчування на загальну суму 309 182, 66 грн.»:
- абзац 15, у якому зазначено «Таким чином, майор ОСОБА_1 , який з 23.07.2014 (витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.07.2014 № 160) справи та посаду начальника стройової частини відділення особового складу штабу військової частини НОМЕР_1 прийняв і виконував обов`язки до 09.10.2015 (витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09.10.2015 № 234) внаслідок невиконання вимог пункту 2.9 наказу Міністерства оборони України від 26 травня 2014 року №333 «Про затвердження інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України (зі змінами)» та пункту 1.11 наказу Міністра оборони України від 09.12.2002 №402 «Положення про продовольче забезпечення Збройних Сил України» в частині ведення обліку та контролю особового складу, який знаходиться на котловому забезпеченні, а також вимог пункту 2.13 наказу Міністерства оборони України від 26.05.2014 №333 «Про затвердження інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України (зі змінами)» в частині щомісяця проводити звірки даних обліку підрозділів із даними обліку штабу військової частини, а також не менше одного разу на квартал перевіряти в усіх підрозділах частини стан обліку особового складу та відповідність записів у документах, що посвідчують особу військовослужбовця з фактичними обліковими даними не своєчасно зняв з продовольчого забезпечення військовослужбовців, які зникли безвісті, що в свою чергу призвело до безпідставного витрачання коштів унаслідок завищення обсягів отриманих послуг у кількості 1 455 д/в на загальну суму 50 651, 46 грн. (довідка-розрахунок у додатку № 27 до аудиторського звіту від 16.07.2015 № 234/1/31/).»;
- абзац 22, у якому зазначено «Таким чином, майор ОСОБА_1 , який з 23.07.2014 (витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.07.2014 року №160) справи та посаду начальника стройової частини відділення особового складу штабу військової частини НОМЕР_1 прийняв і виконував обов`язки до 09.10.2015 (витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09.10.2015 № 234) внаслідок не виконання вимог пункту 1.18 наказу Міністерства оборони України від 26 травня 2014 № 333 «Про затвердження інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України (зі змінами)» та пункту 1.11 наказу Міністра оборони України від 09.12.2002 №402 «Положення про продовольче забезпечення Збройних Сил України» в частині ведення обліку та контролю особового складу, який знаходиться на котловому забезпеченні, а також вимоги пункту 2.13 наказу Міністерства оборони України від 26.05.2014 № 333 «Про затвердження інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України (зі змінами)» в частині щомісяця проводити звірки даних обліку підрозділів із даними обліку штабу військової частини, а також не менше одного разу на квартал перевіряти в усіх підрозділах частини стан обліку особового складу та відповідність записів у документах, що засвідчують особу військовослужбовця, з фактичними обліковими даними, не своєчасно зняв з продовольчого забезпечення військовослужбовців, які утримувались у заручниках (перебували у полоні), що в свою чергу призвело до безпідставного витрачання коштів унаслідок завищення обсягів отриманих послуг у кількості 276 д/в на загальну суму 9608,11 грн. (довідка-розрахунок у додатку № 29 до аудиторського звіту від 16.07.2015 № 234/1/31/31).»;
- абзац 35, у якому зазначено «Таким чином, майор ОСОБА_1 , який з 23.07.2014 (витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.07.2014 №160) справи та посаду начальника стройової частини відділення особового складу штабу військової частини НОМЕР_1 прийняв і виконував обов`язки до 09.10.2015 (витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09,10.2015 № 234) внаслідок не виконання вимог пункту 2.13 наказу Міністерства оборони України від 26.05.2014 № 333 «Про затвердження інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України (зі змінами) в частині щомісяця проводити звірки даних обліку підрозділів із даними обліку штабу військової частини, а також не менше одного разу на квартал перевіряти в усіх підрозділах частини стан обліку особового складу та відповідність записів та пункту 1.11 наказу Міністра оборони України від 09.12.2002 №402 «Положення про продовольче забезпечення Збройних Сил України», внаслідок невідповідності змісту наказів командира військової частини НОМЕР_1 , безконтрольності його за складанням та змістом проектів наказів командира по стройовій частині були встановлені випадки безпідставного витрачання коштів унаслідок завищення обсягів отриманих послуг на загальну суму 18377,76 грн. (довідка-розрахунок у додатку № 30 до аудиторського звіту від 16.07.2015 №234/1/31/31).»;
- абзац 53, у якому зазначено «Таким чином, майор ОСОБА_1 , який з 23.07.2014 (витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.07.2014 №160) справи та посаду начальника стройової частини відділення особового складу штабу військової частини НОМЕР_1 прийняв і виконував обов`язки до 09.10.2015 (витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09.10.2015 №234) внаслідок не виконання вимог пункту «л» норми №1-загальновійськова Постанови Кабінету Міністрів України від 29.03.2002 № 426 «Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил України, інших військових формувань та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, поліцейських, осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту») та пункту 2.11 наказу Міністра оборони України від 09.12.2002 №402 «Положення про продовольче забезпечення Збройних Сил України» в частині того, що військовослужбовці та інші категорії мають право на одержання тільки однієї норми харчування, вимог пункту 2.13 наказу Міністерства оборони України від 26.05.2014 №333 «Про затвердження інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України (зі змінами) в частині щомісяця проводити звірки даних обліку підрозділів із даними обліку штабу військової частини, а також не менше одного разу на квартал перевіряти в усіх підрозділах частини стан обліку особового складу та відповідність його було допущено безпідставне зарахування на продовольче забезпечення складу добового наряду (варти) у кількості 154 д/в, що призвело до безпідставного витрачання коштів унаслідок завищення обсягів отриманих послуг на загальну суму 8 186, 64 грн.»;
- абзац 63, у якому зазначено «Таким чином, майор ОСОБА_1 , який з 23.07.2014 (витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.07.2014 №160) справи та посаду начальника стройової частини відділення особового складу штабу військової частини НОМЕР_1 прийняв і виконував обов`язки до 09.10.2015 (витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09.10.2015 № 234), який відповідав у військовій частині НОМЕР_1 за відпрацювання проектів наказів командира частини по стройовій частині за 2015 рік №№ 55-58, в порушення вимог пункту 1.11 наказу Міністра оборони України від 09.12.2002 №402 «Положення про продовольче забезпечення Збройних Сил України» допустив несвоєчасне виключення особового складу із продовольчого забезпечення, що призвело до безпідставного витрачання коштів унаслідок завищення обсягів отриманих послуг на загальну суму 219 568, 80 грн.».
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.02.2019 у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування абзаців наказу відмовлено; роз`яснено позивачу, що даний спір не підлягає судовому розгляду.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою позивач подав апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати її, як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права та постановити нову ухвалу, якою направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з`явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що зазначена апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Мотивами оскаржуваної ухвали є те, що даний позов не підлягає судовому розгляду.
Апелянт у своїй скарзі зазначає, що приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції порушив норми чинного законодавства, оскільки фактично обмежив право позивача на захист своїх прав у судовому порядку, що є підставою для її скасування.
Колегія суддів погоджується з ухвалою суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.
Частиною 2 статті 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
У той же час, згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Змістом ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися «судом, встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.
Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення..
Колегія суддів звертає увагу, що предметом спору у даній справі є питання щодо протиправності висновків службового розслідування, викладених у наказі з основної діяльності щодо результатів службового розслідування з метою з`ясування причин і умов безпідставного завищення обсягів та вартості наданих послуг з харчування на загальну суму 309 182, 66 грн.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначено Дисциплінарним статутом Збройних сил України, затвердженим Законом України від 24.03.1999 №551-XIV (надалі - Статут).
Статтею 45 Статуту передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Згідно зі статтею 83 Статуту на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини (стаття 84 Статуту).
Положеннями статті 85 Статуту визначено, що службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром, доручено офіцерові чи прапорщикові (мічманові), а у разі вчинення правопорушення солдатом (матросом) чи сержантом (старшиною) - також сержантові (старшині).
Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення (стаття 86 Статуту).
Водночас, у відповідності до пункту 29 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 № 243/95-ВР, якщо військовослужбовця переведено на нове місце служби до прийняття рішення про відшкодування заподіяної ним шкоди, то матеріали розслідування, дізнання, рішення органів попереднього слідства та суду або витяг з акта ревізії, перевірки, інвентаризації надсилаються у п`ятиденний термін після закінчення розслідування, ревізії, перевірки чи інвентаризації на нове місце служби винного для притягнення його до матеріальної відповідальності. Командир (начальник) військової частини за новим місцем служби винної особи зобов`язаний у 15-денний термін з дня надходження матеріалів про заподіяння шкоди видати наказ щодо притягнення цієї особи до матеріальної відповідальності.
Як вбачається з резолютивної частини оскаржуваного наказу, начальнику стройової частини відділення персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 запропоновано, у відповідності до пункту 29 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 № 243/95-ВР, направити копію матеріалів службового розслідування до військової частини НОМЕР_2 для прийняття рішення щодо притягнення майора ОСОБА_1 (колишнього військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ) до матеріальної відповідальності у сумі 305 049,02 грн.
У свою чергу, частиною 2 статті 87-1 Статуту встановлено, що рішення про звільнення або притягнення до дисциплінарної відповідальності військовослужбовця оскаржується в установленому законом порядку.
Відповідно до статті 88 Статуту та пункту 3 розділу VI Порядку проведення службового розслідування у Збройних силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608 (далі Порядок №608) якщо військовослужбовець вважає, що не вчинив правопорушення, він має право протягом місяця з дня накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командиру (начальнику) або звернутися до суду у визначений законом строк.
З вищевикладеного вбачається, що військовослужбовець може або подати скаргу старшому командиру (начальнику), або оскаржити у судовому порядку рішення про звільнення чи притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Разом з тим, позивач у даному адміністративному позові просить суд скасувати абзаци наказу, в якому викладені результати службового розслідування та яким ОСОБА_1 не звільнено з військової служби і не притягнуто до дисциплінарної відповідальності, а лише запропоновано начальнику стройової частини відділення персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 направити копію матеріалів службового розслідування до військової частини НОМЕР_2 для прийняття рішення щодо притягнення майора ОСОБА_1 (колишнього військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ) до матеріальної відповідальності у сумі 305 049, 02 грн.
Водночас, у відповідності до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За змістом частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Отже, як вірно було встановлено судом першої інстанції, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Тобто у порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке порушує безпосередньо права чи обов`язки позивача.
Як вбачається з матеріалів справи, у оспорюваному наказі, зокрема, викладено результати службового розслідування та запропоновано начальнику стройової частини відділення персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 направити копію матеріалів службового розслідування до військової частини НОМЕР_2 для прийняття рішення щодо притягнення майора ОСОБА_1 (колишнього військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 ) до матеріальної відповідальності у сумі 305 049, 02 грн.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що відповідач у даному випадку обмежився викладенням результатів службового розслідування, визначенням суми нестачі та прийняттям рішення щодо направлення матеріалів службового розслідування до іншої військової частини для притягнення військовослужбовця (позивача) до матеріальної відповідальності.
Що стосується відшкодування виявленої нестачі, то вона не може бути автоматично примусово відшкодована на підставі оскаржуваного наказу без прийняття наказу щодо притягнення позивача до матеріальної відповідальності.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуваний наказ не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для ОСОБА_1 , а тому він не може бути предметом спору.
При цьому, як вірно було зазначено судом першої інстанції, відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.
Більше того, обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом подання позову про визнання протиправними та скасування певних абзаців наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 29.12.2018 № 1328 «Про результати службового розслідування з метою з`ясування причин і умов безпідставного завищення обсягів та вартості наданих послуг з харчування на загальну суму 309 182, 66 грн.», сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушеного права.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Згідно з частиною 6 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.
При цьому, поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 800/559/17, від 03.04.2018 у справі № 9901/152/18, від 30.05.2018 у справі № 9901/497/18 та від 12.12.2018 у справі № 802/2472/17-а.
Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають розгляду як в порядку адміністративного судочинства, так і взагалі не підлягає судовому розгляду.
Доводи апелянта про те, що оскаржуваний наказ прямо впливає на його права та інтереси, та для їх відновлення треба буде докласти значних зусиль, а тому підлягає судовому оскарженню, не беруться колегією суддів до уваги, оскільки оцінка висновкам такого наказу може бути надана лише при оскарженні рішення про звільнення чи притягнення до дисциплінарної відповідальності.
При цьому, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.02.2019 без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 08.04.2019.