Справа № 826/13416/18
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2019-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.,

при секретарі: Андрієнко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Ради національної безпеки і оборони України про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Ради національної безпеки і оборони України, в якому просив:

- визнати протиправними дії Ради національної безпеки та оборони України щодо відмови ОСОБА_2 у наданні відповідних документів Президенту України для виключення його зі списків (Додаток 1 № 1604) Указу Президента України від 14 травня 2018 року № 126/2018 "Про рішення Ради національної безпеки та оборони України від 02 травня 2018 року "Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)";

- зобов'язати Раду національної безпеки та оборони України надати відповідні документи Президенту України щодо виключення ОСОБА_2 зі списків (Додаток 1 № 1604) Указу Президента України від 14 травня 2018 року № 126/2018 "Про рішення Ради національної безпеки та оборони України від 02 травня 2018 року "Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)".

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 лютого 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням скаргу ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позові вимоги повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 не погоджується з рішенням суду першої інстанції, та посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, ОСОБА_2 зазначає, що судом першої інстанції не надано юридичної оцінки наведеним аргументам з посиланням на відповідні обставини. Так, само в рішенні суду першої інстанції відсутні висновки щодо дотримання принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, які є наявними і безспірними.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Указу Президента України від 14 травня 2018 року № 126/2018 "Про Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.05.2018 року "Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)" відносно Позивача було застосовано санкції і він значиться під номером 1604. В даному Указі зазначено наступне:

ОСОБА_2 народився 25 листопада 1973 року в місті Львові, є депутатом Верховної Ради Автономної Республіки Крим 6 -го скликання:

1) блокування активів - тимчасове обмеження права особи користуватися та розпоряджатися належним їй майном;

2) запобігання виведенню капіталів за межі України;

3) інші санкції, що відповідають принципам їх застосування, встановленим Законом.

Термін дії даних санкцій - безстроковий.

Позивач вважає, що санкції відносно нього застосовані незаконно, оскільки Прокуратурою Автономної Республіки Крим здійснено досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000046, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 20.03.2016 року за підозрою ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 Кримінального кодексу України.

22 серпня 2017 року Прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих прокуратури та підтримки державного обвинувачення управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури АР Крим ОСОБА_5 кримінальне провадження № 0000046 від 29.03.2016 року у зв'язку з відсутністю в діянні ОСОБА_2 ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України - закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, що підтверджується наявною в матеріалах адміністративної справи постановою про закриття кримінального провадження (а.а.с.27-30).

Позивачем також надано відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, а саме:

- 11.06.2018 року - до Президента України Порошенка П. О. - вимога виключити зі списків Указу Президента України від 14.05.2018 року № 126/2018 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.05.2018 року "Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)" (а.а.с.17-18);

- 17.06.2018 року - відповідь з Адміністрації Президента України від 14.06.2018 року - лист направлено за належністю до Апарату Ради національної безпеки і оборони України (а.а.с.19).

- 23.06.2018 року - отримання листа заступника секретаря Ради національної безпеки і оборони України О. Литвиненка від 21.06.2018 року - повідомлено про направлення звернення позивача до Кабінету Міністрів України (а.а.с.20).

- 23.07.2018 року - лист від начальника Управління взаємодії з Національною поліцією МВС України від 19.07.2018 року - відомості про перебування даних позивача на обліках в органах (підрозділах) Національної поліції України відсутні (а.а.с.21).

- 25.07.2018 року - лист від тимчасово виконуючого обов'язки Міністра з питань тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України (а.а.с.22).

- 11.08.2018 року - Лист з Генеральної прокуратури України - звернення направлено до прокуратури АР Крим (а.а.с. 23).

- 02.11.2015 року - Лист від Головного слідчого управління СБУ - слідчими органами СБ України кримінальні провадження відносно громадянина ОСОБА_2 не розслідувались (а.а.с.25).

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що рішення РНБО України не може бути предметом розгляду даної адміністративної справи окремо від Указу Президента України, яким воно введено в дію. Також, суд першої інстанції зазначив, що РНБО України не має повноважень бути ініціатором як застосування персональних санкцій, так і їх скасування.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частини 5 статті 124 і частини 3 статті 129 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України, а обов'язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства.

Правові засади організації та діяльності Ради національної безпеки і оборони України, її склад, структуру, компетенцію і функції визначає Конституція України та Закон України "Про Раду національної безпеки і оборони України".

Рада національної безпеки і оборони України відповідно до Конституції України є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові України (ст. 1 Закону України "Про Раду національної безпеки і оборони України").

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про Раду національної безпеки і оборони України" Рада національної безпеки і оборони України керується в своїй діяльності Конституцією та законами України, міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актами Президента України.

Згідно з статтею 2 Закону України "Про Раду національної безпеки і оборони України" Рада національної безпеки і оборони України відповідно до цього Закону своїм рішенням, що вводиться в дію указом Президента України, затверджує Регламент Ради національної безпеки і оборони України

Положеннями статті 107 Конституції України визначено, що Рада національної безпеки і оборони України координує і контролює діяльність органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони.

Головою Ради національної безпеки і оборони України є Президент України.

Персональний склад Ради національної безпеки і оборони України формує Президент України.

До складу Ради національної безпеки і оборони України за посадою входять Прем'єр-міністр України, Міністр оборони України, Голова Служби безпеки України, Міністр внутрішніх справ України, Міністр закордонних справ України.

У засіданнях Ради національної безпеки і оборони України може брати участь Голова Верховної Ради України.

Рішення Ради національної безпеки і оборони України вводяться в дію указами Президента України.

Компетенція та функції Ради національної безпеки і оборони України визначаються законом (ст. 107 Конституції України).

За приписами ст. 10 Закону України "Про Раду національної безпеки і оборони України" на своїх засіданнях Рада національної безпеки і оборони України приймає рішення, які ухвалюються не менше як двома третинами голосів її членів. Прийняті рішення вводяться в дію указами Президента України. Рішення Ради національної безпеки і оборони України, введені в дію указами Президента України є обов'язковими до виконання органами виконавчої влади.

Підстави і принципи застосування персональних та секторальних санкцій, а також порядок їх застосування, скасування та внесення до них змін визначений Законом України від 14 серпня 2014 року № 1644-VII "Про санкції".

Положеннями статті 3 Закону України "Про санкції" передбачено, що підставами для застосування санкцій є:

1) дії іноземної держави, іноземної юридичної чи фізичної особи, інших суб'єктів, які створюють реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, сприяють терористичній діяльності та/або порушують права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства та держави, призводять до окупації території, експропріації чи обмеження права власності, завдання майнових втрат, створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод;

2) резолюції Генеральної Асамблеї та Ради Безпеки Організації Об'єднаних Націй;

3) рішення та регламенти Ради Європейського Союзу;

4) факти порушень Загальної декларації прав людини, Статуту Організації Об'єднаних Націй.

Застосування санкцій ґрунтується на принципах законності, прозорості, об'єктивності, відповідності меті та ефективності.

Підставою для застосування санкцій також є вчинення іноземною державою, іноземною юридичною особою, юридичною особою, яка знаходиться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента, іноземцем, особою без громадянства, а також суб'єктами, які здійснюють терористичну діяльність, дій, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, стосовно іншої іноземної держави, громадян чи юридичних осіб останньої.

При цьому, ч. 1 ст. 5 Закону України "Про санкції" встановлено, що Рада національної безпеки і оборони України розглядає питання щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій виключно на підставі пропозицій Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Національного банку України, Служби безпеки України.

Частиною 3 статті 5 Закону України "Про санкції" визначено, що рішення щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій щодо окремих іноземних та деяких інших юридичних й фізичних осіб персональних (санкцій) приймається Радою національної безпеки та оборони України та вводиться в дію Указом Президента України. Відповідне рішення набирає чинності з моменту видання указу Президента України і є обов'язковою до виконання.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України "Про санкції" рішення про внесення змін до санкцій приймається органом, що прийняв рішення про їх застосування відповідно до цього Закону, за власною ініціативою або на підставі пропозицій органів державної влади, зазначених у частині першій цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Тобто, за змістом вказаної правової норми вбачається, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а саме в захисті прав та інтересів фізичних та юридичних осіб від порушень з боку держави.

Такий підхід відповідає принципу поділу влади, що встановлений Конституцією України та уособлений в інших нормативно-правових актах, який заперечує надання суду повноважень втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Під дискреційними повноваженнями слід розуміти встановлені законом права і обов'язки владних суб'єктів, які визначають ступінь самостійності їх реалізації з урахуванням принципу верховенства права і полягають у тому, що при вчиненні дій та прийнятті рішень владний суб'єкт здійснює свої повноваження з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих дій або рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин (Рекомендація Комітету Європи №R(80) 2 від 11.03.1980).

Завдання правосуддя полягає в гарантуванні дотримання вимог права та контролю за легітимністю прийняття рішень.

Згідно з частин 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч. 3 ст. 90 КАС України).

При цьому, згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення ЄСПЛ у справах: Балдеа проти Румунії, 15.02.2017 року, Гелле проти Фінляндії, 19.02.1997 року з тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення суду повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

У рішенні Європейського суду з прав людини, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень органів державної влади, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення відповідальності має саме орган державної влади".

Суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що пропозиції щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій можуть бути внесені на розгляд Ради національної безпеки та оборони України виключно Верховною Радою України, Президентом України, Кабінетом Міністрів України, Національним банком України, Службою безпеки України, з чим погоджується колегія суддів.

Саме Кабінетом Міністрів України внесено на розгляд РНБОУ пропозиції щодо застосування до Позивача персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій).

Комплексний аналіз матеріалів справи та норм чинного законодавства України дає підстави для висновку, що рішення РНБО України про застосування персональних санкцій, саме по собі, окремо без введення його в дію відповідним Указом Президента України не може існувати та не має юридичної сили без Указу Президента України. А отже, обов'язковою ознакою юридичної сили даного рішення РНБО України є введення його в дію Указом Президента України.

Тобто, рішення РНБО України не може бути предметом розгляду даної адміністративної справи окремо від Указу Президента України, яким воно введено в дію. Указ Президента України не являється предметом даного адміністративного спору, а тому не досліджується судом на стадії з'ясування обставин справи та дослідження доказів в порядку ст.ст. 209-224 КАС України.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що рішення РНБО України за своєю правовою природою не може скасувати та припинити дію Указу Президента України.

Крім того, з аналізу законодавства України вбачається, що РНБО України не має повноважень бути ініціатором як застосування персональних санкцій, так і їх скасування.

Як зазначалось вище, пропозицію щодо скасування санкцій відносно Позивача має виноситись на розгляд Ради національної безпеки і оборони України, Кабінетом Міністрів України, тобто тим органом, який вносив пропозицію на застосування санкцій відносно Позивача.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи ОСОБА_2, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 лютого 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст складено 09.04.2019 року.