Справа № 826/14598/16
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2019-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

03 квітня 2019 року м. Київ № 826/14598/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Чудак О.М., за участю секретаря судового засідання Шарій А.А., позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника Служби зовнішньої розвідки Лісовської Н.М., у відсутність другого відповідача, розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву позивача про поновлення строку звернення до суду та клопотання представника відповідача про залишення адміністративного позову ОСОБА_1 до Служби зовнішньої розвідки України, Голови Служби зовнішньої розвідки України про визнання протиправним та скасування рішення, - без розгляду,

встановив:

15 вересня 2016 року до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (ОСОБА_1.) з позовом до Голови Служби зовнішньої розвідки України, Служби зовнішньої розвідки України про:

- визнання протиправним та скасування наказу Голови Служби зовнішньої розвідки України від 24 грудня 2015 року №460/дск про призначення службового розслідування відносно генерал-майора ОСОБА_1

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 вересня 2016 року відкрито провадження в адміністративній справі та постановлено вирішити питання щодо строку звернення позивача до суду протягом розгляду справи.

10 жовтня 2016 року позивачем подано клопотання про поновлення строку звернення до суду, в якому ОСОБА_1 зазначив, що 11 липня 2016 року, у зв'язку зі звільненням з військової служби, він прибув до Служби зовнішньої розвідки України із заявою про надання копій документів, що стали підставою для його звільнення.

15 серпня 2016 року позивачем отримано лист Служби зовнішньої розвідки України від 10 серпня 2016 року за №5/2/7158/П, разом з яким надано копію оскаржуваного наказу про призначення службового розслідування.

24 жовтня 2016 року представником Служби зовнішньої розвідки України подано до суду клопотання про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду у зв'язку із пропущенням місячного строку звернення до суду. В обґрунтування клопотання вказано, що позивач був обізнаний про спірний наказ ще 20 січня 2016 року, що підтверджується рапортом ОСОБА_1 від 20 січня 2016 року на ім'я Голови Служби зовнішньої розвідки України та підписом позивача на зворотній стороні наказу.

В засіданні 03 квітня 2019 року представник Служби зовнішньої розвідки України клопотання просила задовольнити. Позивач та його представник проти залишення позову без розгляду заперечували, мотивуючи свою позицію тим, що про порушення своїх прав оскаржуваним наказом ОСОБА_1 дізнався лише в серпні 2016 року. Окрім того, стверджували, що скрутне матеріальне становище та відсутність у позивача необхідних правових знань перешкоджали зверненню ОСОБА_1 до вересня 2016 року до суду з даним позовом.

Суд, розглянувши подане клопотання, матеріали справи, заслухавши думку сторін, встановив наступне.

Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України, в чинній редакції), провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 99 КАС України (в редакції, чинній на момент звернення до суду) передбачалося, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною третьою цієї ж статті було обумовлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Наслідки пропуску строків звернення до адміністративного суду були встановлені статтею 100 КАС України, згідно з якою адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Положення про строк звернення до суду і наслідки пропуску такого строку містить і чинна редакція КАС України (статті 122, 123).

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, яка звертається до суду, та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Статтею 6 КАС України (в редакції, чинній на момент звернення до суду) передбачалося, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

З вимог КАС України також слідує, що суд, оцінюючи обставини, що перешкоджали особі у здійсненні права на своєчасне оскарження відповідних дій, бездіяльності та рішень органів владних повноважень (або його посадових, службових осіб) у публічно-правових відносинах, повинен виходити з оцінки та аналізу всіх наведених особою доводів.

Варто зазначити, що право особи на захист у суді своїх прав і свобод є конституційною гарантією, яка забезпечується реальною можливістю усякій заінтересованій особі звернутися до суду у встановленому законом порядку про захист прав, свобод та інтересів та можливістю обирати спосіб захисту, використовуючи при цьому всі дозволені законодавством інструменти та засоби.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Так, в матеріалах справи міститься копія наказу Голови Служби зовнішньої розвідки України від 24 грудня 2015 року №460/дск про призначення службового розслідування відносно генерал-майора ОСОБА_1, розписка позивача про ознайомлення з таким наказом 20 січня 2016 року (том 1 а.с. 27, 45), а також копії рапортів ОСОБА_1 від 20 січня 2016 року щодо зміни складу комісії з проведення службового розслідування; надання інформації щодо можливого призначення на посади та виведення в розпорядження відповідних начальників в період з 17 червня 2014 року по 20 січня 2016 року; встановлення особи, якою здійснювалося втручання в роботу комісії з проведення службового розслідування 20 січня 2016 року в кабінеті №608 на об'єкті Служби зовнішньої розвідки України «Нагірна» том 2, а с. 1-4).

Проте відповіді на вказані рапорти Службою зовнішньої розвідки України надано не було і лише листом від 10 серпня 2016 року №5/2/7158/П Служба зовнішньої розвідки України повідомила ОСОБА_1 про направлення висновку службового розслідування від 02 лютого 2016 року №2/1/125-дск, призначеного на підставі наказу Голови Служби зовнішньої розвідки України від 24 грудня 2015 року №460/дск, до Генеральної прокуратури України для розгляду питання щодо внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Вказаним листом у наданні копії такого висновку позивачу було відмовлено, однак направлено на адресу ОСОБА_1, в тому числі витяг з оскаржуваного наказу.

Судом, оцінюючи обставини, що перешкоджали звернутися позивачу до суду, враховує посилання позивача та його представника на обмежений доступ до оскаржуваного наказу, яким призначене службове розслідування стосовно ОСОБА_1 і його результатів, викладених у висновку 02 лютого 2016 року №2/1/125-дск, відсутність у позивача хоча б копії такого наказу (витягу з наказу) до 15 серпня 2016 року.

Разом з тим, за змістом статті 99 КАС України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Отже, саме по собі прийняття наказу про призначення службового розслідування не є підставою для твердження про порушення прав позивача таким наказом. Водночас, направлення висновку такого службового розслідування до органів прокуратури з метою ініціювання питання щодо внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про кримінальне правопорушення, що вчинене, на думку відповідача, ОСОБА_1, свідчить про настання негативних наслідків для позивача, що є неодмінною ознакою порушення права або охоронюваного законом інтересу і відповідно підставою звернення до адміністративного суду за захистом своїх можливо порушених прав і охоронюваних законом інтересів.

Окрім того, судом враховується і намагання позивача в досудовому порядку врегулювати спір, в тому числі, звернення (рапорти) позивача щодо зміни складу комісії з проведення службового розслідування та призначення його на посаду. Так, зокрема, листом від 17 лютого 2016 року №5/2/1337/П Служба зовнішньої розвідки України повідомила позивача, що призначення на штатну посаду і виплата грошового забезпечення за весь час відсутності на службі можливі лише після прийняття рішення судом по факту службового розслідування, проведеного відносно позивача.

Водночас, саме листом від 10 серпня 2016 року №5/2/7158/П ОСОБА_1, повідомлено про направлення висновку службового розслідування до органів прокуратури для розгляду питання про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення позивачем кримінального правопорушення, з огляду на що суд дійшов висновку, що 15 серпня 2016 року (день отримання вказаного листа позивачем) є днем, коли позивач дізнався про порушення своїх прав, свобод чи інтересів оскаржуваним наказом.

Враховуючи, що КАС України встановлює процесуальні вимоги до позовної заяви, зокрема, необхідність викладення обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, суд дійшов висновку, що місячний строк звернення ОСОБА_1 з даним позовом, направленим на адресу суду засобами поштового зв'язку, не пропущений, а тому підстави для задоволення клопотання представника відповідача відсутні.

Разом з тим, щодо доводів позивача про відсутність необхідних правових знань та коштів на оплату послуг адвоката, що перешкоджало зверненню до суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України (в чинній редакції) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Так, матеріали справи не містять письмових доказів понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу. Разом з тим, допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 зазначав, що у 2016 році позивач в усній розмові повідомляв йому про скрутне матеріальне становище, внаслідок чого звертався до нього з проханням про позику для оплати послуг адвоката. Також, за результатами проведених засідань судом встановлено, що грошове забезпечення позивачу не виплачувалося, доказів отримання ОСОБА_1 інших коштів сторонами до суду не надано.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України (в редакції після 15 грудня 2017 року) суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, а згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 19 червня 2001 року у справі "Креуз проти Польщі" констатував, що право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Проявом цього права є забезпечення для кожної особи можливості звернутися до суду.

У рішеннях від 13 січня 2000 року у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" та від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі "Іліан проти Туреччини" Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Таким чином, з метою забезпечення принципу правової визначеності та запобігання порушенню принципу верховенства права суди повинні досліджувати дотримання строку звернення до суду, причини його пропуску та послідовно застосовувати відповідні правові наслідки його спливу.

При цьому, слід враховувати, що пропуск цього строку не є безумовною підставою для залишення адміністративного позову без розгляду, оскільки, за наявності поважних причин його пропуску, такий строк може бути поновлено.

Так, частиною першою статті 102 КАС України (в редакції, чинній на момент звернення до суду) встановлювалося, що пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений, а процесуальний строк, встановлений судом, - продовжений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі.

Можливість поновлення строку звернення до суду передбачена і статтею 121 КАС України (в чинній редакції).

Таким чином, враховуючи, що лист Служби зовнішньої розвідки України від 10 серпня 2016 року за №5/2/7158/П разом з копією наказу Голови Служби зовнішньої розвідки України від 24 грудня 2015 року №460/дск про призначення службового розслідування позивачем отримано 15 серпня 2016 року, з метою забезпечення позивачу доступу до правосуддя, в тому числі й з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку про можливість поновлення ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 121, 122, 248 Кодексу адміністративного судочинства України,

ухвалив:

Клопотання ОСОБА_1 задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до адміністративного суду з позовом до Служби зовнішньої розвідки України, Голови Служби зовнішньої розвідки України, про визнання протиправним та скасування рішення.

В задоволенні клопотання Служби зовнішньої розвідки України про залишення адміністративного позову ОСОБА_1 до Служби зовнішньої розвідки України, Голови Служби зовнішньої розвідки України про визнання протиправним та скасування рішення, без розгляду, - відмовити.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 08 квітня 2019 року.

Суддя О.М. Чудак