Справа № 653/2705/18
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2019-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 р.м.ОдесаСправа № 653/2705/18
Головуючий в 1 інстанції: Василяка Д.К.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Осіпова Ю.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2018 року, ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження у м.Херсоні по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні ді, стягнення моральної та матеріальної шкоди

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2018 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому просить визнати незаконною бездіяльність Головного управління пенсійного фонду України в Херсонській області по невиконанню вимог частині 9 статті 6 Закону України "Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою", та частині 1 статті 6 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Херсонській області виконати вимоги частині 9 статті 6 Закону України "Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою" та частині 1 статті 6 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; стягнути з держави на користь ОСОБА_1 суму завданої матеріальної та моральної шкоди у розмірі 2 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначається, що 15 грудня 2015 року набув статусу особи депортованої за національною ознакою в порядку Закону України "Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою" про що видано відповідне посвідчення. 23 липні 2018 року позивач звернувся до Управління пенсійного фонду України у Генічеському районі, однак листом Головного Управління пенсійного фонду України в Херсонській області від 02.08.2018 р. в задоволенні заяви відмовлено, оскільки, на думку посадової особи, позивач з 16.05.1952 р. по 21.03.1956 р. не набув трудового стажу.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2018 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління пенсійного фонду України в Херсонській області по невиконанню вимог частині 9 статті 6 Закону України «Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою», та частині 1 статті 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років». Зобов`язано Головне управління пенсійного фонду України в Херсонській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.08.2018 р. в частині зарахування стажу перебування в спецпоселенні з 16.05.1952 р. по 23.01.1956 р. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись частково з таким рішенням, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові та змінити мотивувальну частину рішення. Апелянт не погоджується з тим, що в абзаці 41 рішення суду зазначено, що позивач є потерпілим від репресій, однак зазначене не відповідає обставинам справи, оскільки позивач вважає, що він зазнав політичної репресії та був реабілітований. Також апелянт зазначає, що дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретніій ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною, однак в даному випадку відповідач не наділений повноваженнями за конкретних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, а тому апелянт вважає, що необхідною формою захисту порушених прав в даному випадку є зобов`язання відповідача виконати вимоги законодавста. Також апелянта вважає, що у суду першої інстанції були підстави задовольнити позов в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Крім того, не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалите нове рішення яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Доводами апеляційної скарги зазначено, що позивач не набув трудового стажу, що передбачено Законом України "Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою". Крім того, у позивача відсутній відповідний статус реабілітованої особи (позивач є членом сім`ї реабілітованої особи) та відсутні документи, передбачені Порядком № 637, необхідні для підтвердження статусу для осіб, які підпадають під дію Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга відповідача є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є особою, депортованою за національною ознакою, що підтверджується посвідченням, виданим Генічеською районною державною адміністрацією 15.12.2015 р. № 000009 (а.с.35).

23 липня 2018 року позивач звернувся до Управління пенсійного фонду України у Генічеському районі із заявою про перерахунок пенсії та надання путівки на санаторно курортне лікування на підставі Закону України «Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою».

Листом Головного Управління пенсійного фонду України в Херсонській області від 02.08.2018 р. позивачу відмовлено у задоволенні заяви, оскільки позивач за період спецпоселення (з 16.05.1952 по 21.03.1956 р.) не набув трудового стажу.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції відхилив посилання відповідача, про відсутність підтвердження статусу репресованої особи у ОСОБА_1 , оскільки вказане підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданого Генічеської районною державною адміністрацією 15.12.2018 р. Також суд дійшов висновку, що період перебування позивача у спецпоселенні повинен бути зарахованим пенсійним органом до трудового стажу позивача, однак зазначив, що зобов`язання відповідача виконати вимоги законодавства є втручанням в дискреційні повноваження відповідача, а тому на думку суду першої інстанції, належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо зарахування стажу перебування в спецоселенні з 16.05.1952 р. по 23.01.1956 р.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини справи.

Закон України «Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою» від 17.04.2014 № 1223-VII (далі по тексту Закон України № 1223-VII) визначає статус осіб, депортованих за національною ознакою, встановлює гарантії держави щодо відновлення їхніх прав, принципи державної політики та повноваження органів державної влади, органів місцевого самоврядування щодо відновлення прав цих осіб.

Відповідно до ст. 1 Закону України № 1223-VII, депортація - насильницьке переселення народів, національних меншин та осіб за національною ознакою з місць їх постійного проживання на підставі рішень, прийнятих органами державної влади колишнього СРСР або союзних республік;

Статтею 2 Закон України № 1223-VII визначено, що законодавство у сфері відновлення прав депортованих осіб складається з Конституції України, Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", цього Закону, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, інших законів України та нормативно-правових актів, прийнятих на їх виконання.

Україна визнає депортації народів, національних меншин та осіб з місць постійного проживання на підставі рішень, прийнятих органами державної влади колишнього СРСР або союзних республік, як незаконні та злочинні акти, здійснені проти них, та визначає відновлення прав громадян України із числа депортованих осіб одним з пріоритетних напрямів політичного, соціально-економічного, культурного і духовного розвитку суспільства (абз. 1 ст. 3 Закон України № 1223-VII).

Абзацом 9 статті 6 Закону України № 1223-VII встановлено, що депортованим особам, які знаходилися на спецпоселенні, що визначається періодом з моменту депортації до моменту зняття режиму спецпоселень, їхній трудовий (страховий) стаж за період спецпоселення зараховується до стажу роботи (страхового стажу) для призначення трудових пенсій у потрійному розмірі.

Аналогічна правова норма встановлена у ст. 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17.04.1991 №962-XII, реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Таким чином, законодавством встановлено зарахування стажу перебування в заслані особі, яка була депортована та в подальшому реабілітована до трудового стажу, як компенсацію реабілітованій особі.

Статею 1-1 Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» визначенні наступні терміни, зокрема, вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР; депортація - примусове виселення народів, етнічних, етноконфесійних, соціальних або інших груп населення з місць їхнього постійного проживання з політичних, класових, соціальних, релігійних, національних мотивів; заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення; репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю були пов`язані спільним побутом.

Згідно ст. 2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» формами репресій визнаються: 1) позбавлення життя; 2) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі; 3) примусове безпідставне поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 4) примусове позбавлення громадянства СРСР, УРСР (УСРР) і вислання за межі СРСР; 5) заслання; 6) вислання; 7) депортація; 8) обмеження у праві проживання в окремих містах, місцевостях або адміністративно-територіальних одиницях; 9) подовження під час Другої світової війни 1939-1945 років для особи, яка відбула покарання, строку позбавлення волі "до закінчення війни" або залишення особи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ для роботи у статусі вільнонайманих працівників; 10) примусове направлення особи до трудової армії; 11) утримання у перевірочно-фільтраційних таборах або пунктах особи, яка повернулася в СРСР шляхом добровільної або примусової репатріації; 12) примусове направлення особи після перевірочно-фільтраційного табору або пункту на відбудову народного господарства; 13) позбавлення майна шляхом: націоналізації; експропріації; конфіскації за рішенням або вироком репресивного органу; розкуркулення; вилучення репресивним або іншим органом під час здійснення обшуку; 14) позбавлення житла; 15) застосування або поширення дії закону чи іншого нормативного акта про кримінальну відповідальність, який встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність чи іншим чином погіршує становище особи, на особу, яка вчинила відповідне діяння до набрання чинності таким законом або актом; 16) застосування або поширення дії закону або іншого нормативного акта про адміністративну відповідальність, який визначає діяння як адміністративне правопорушення, посилює адміністративну відповідальність чи іншим чином погіршує становище особи, на особу, яка вчинила відповідне діяння до набрання чинності таким законом або актом; 17) призначення за вчинений злочин чи адміністративне правопорушення більш суворого покарання, ніж передбачено за такий злочин чи адміністративне правопорушення законом або іншим нормативним актом про кримінальну чи адміністративну відповідальність, яке є явно неспівмірним із ступенем тяжкості вчиненого злочину або характером адміністративного правопорушення; 18) захоплення заручників; 19) інтернування; 20) гласний або негласний нагляд з боку репресивних органів; 21) призначення покарання за втечу з місця відбування покарання, якщо особа перебувала у місці відбування покарання внаслідок репресій; 22) позбавлення або обмеження виборчих, трудових, інших громадянських прав; 23) інші обмеження прав і свобод осіб, які були визнані соціально небезпечними для радянської влади, радянської держави чи радянського ладу, що здійснювалися репресивними органами, зокрема позасудовими органами, з мотивів, визначених цим Законом.

Згідно ст. 1-3 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року № 185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Говорливе, Червоновішерського район, Молотовської (Пермської) області та є сином репресованого ОСОБА_2 , 1897 р.н., якого в 1944 р. виселено з Кримської області за національною ознакою до спецпоселення Молотовської (Пермської) області, що не заперечується учасниками справи.

Згідно посвідчення Генічеської районної державної адміністрації від 15.12.2015 р. № 000009 позивач є особою, депортованою за національною ознакою.

Разом з тим, згідно наявної в матеріалах справи довідки про реабілітацію від 23.08.2013 року №103-К-659 виданої ГУМВС РФ у Пермському краю судом встановлено, мовою оригіналу: « ОСОБА_1 , как находившийся вместе с репрессированными по политическим мотивам родителями в ссылке, высылке, на спецпоселении, признан подвергшимся политической репресии и реабилитирован».

Таким чином, аналізуючи норми законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 має статус депортованої особи та відповідно до ст.1-3 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» є потерпілим від репресії, оскільки є дитиною репресованої особи.

Однак, суд першої інстанції в своєму рішенні зазначив, що законодавство не містить чіткого визначення про набуття права особи на працю під час депортації, а тому період перебування позивача у спецпоселенні повинен бути зарахований пенсійним органом до трудового стажу позивача.

Колегія суддів такий висновок суду першої інстанції вважає помилковим, оскільки відповідно до ч.9 ст. 6 Закону України «Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою», для призначення трудових пенсій у потрійному розмірі зараховується саме трудовий стаж депортованої особи, який вона набула за період спецпоселення.

Оскільки ОСОБА_1 у період спецпоселення був малолітньою особою та не набув трудового стажу, тому відсутні підстави зарахування трудового стажу у потрійному розмірі, як це передбачено ч.9 ст. 6 Закону України «Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою».

Крім того, відповідно до ст. 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», громадянам, необгрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

Колегія суддів зазначає, що ст. 1-1 та ст. 1-3 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» визначено терміни «репресована особа» та «потерпілі від репресії».

Відповідно до довідки від 23.08.2013 р. №10/3-К-659 позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Говорливе Красновишерського району Молотовської (Пермської) області та є сином ОСОБА_2 , 1897 р.н., репресованого в 1944 р. та виселено з Кримської області за національними ознаками та знаходився на обліку спец поселення в Молотовській (Пермській) області. Знято з обліку 21.03.1956 р., а тому ОСОБА_1 є потерпілим від репресій.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для пільгового обчислення періоду знаходження ОСОБА_1 на спецпоселенні з 16.05.1952 р. по 21.03.1956 р., та зарахування цього періоду до трудового стажу позивача.

Враховуючи наведені положення діючого законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення припустився порушень норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області задовольнити.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2018 року скасувати.

Ухвалити по справі нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: Ю.В. Осіпов