Справа № 520/8861/18
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2019-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Котеньов О.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 р. Справа № 520/8861/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Бершова Г.Є. , Ральченка І.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2018, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/8861/18

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1.) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (далі - відповідач), в якому просив:

- визнати бездіяльність Міністерства оборони України стосовно не надання відповіді на запит про доступ до публічної інформації ОСОБА_1, надісланого на адресу Міністерства оборони України на електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_1 28.09.2018р.;

- зобов'язати Міністерство оборони України надати інформацію та документи зазначені у запиті про доступ до публічної інформації ОСОБА_1, надісланого на адресу Міністерства оборони України на електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_1 28.09.2018, у спосіб зазначений в цьому запиті протягом 5 днів з дня набрання рішенням суду чинності.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2018 позовну заяву задоволено частково.

Визнано бездіяльність Міністерства оборони України стосовно не надання відповіді на запит про доступ до публічної інформацію ОСОБА_1, надісланого на адресу Міністерства оборони України на електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_1 28.09.2018.

Зобов'язано Міністерство оборони України розглянути запит про доступ до публічної інформації ОСОБА_1, надісланого на адресу Міністерства оборони України на електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_1 28.09.2018, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 28.09.2018 ОСОБА_1 направив на електрону пошту (скриньку) Міністерства оборони України (ІНФОРМАЦІЯ_1) запит про доступ до публічної інформації, в якому просив повідомити, якій кількості осіб у період з 01.07.2018 по 01.08.2018 Міністерством оборони України призначено одноразову грошову допомогу згідно ст. 16 Закону від 20.12.1991 № 2011-XII та Порядку, затвердженого Постановою КМУ №975 від 25.12.2013. В разі наявності таких рішень просив надати їх копії. Відповідь на запи

Вважаючи, що відповідачем допущено бездіяльність, оскільки станом на 09.10.2018 на електронну адресу позивача - не надіслана відповідь на запит, позивач звернувся із зазначеним позовом до суду.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність стосовно ненадання відповіді на запит про доступ до публічної інформацію ОСОБА_1, надісланого на адресу Міністерства оборони України на електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_1 28.09.2018.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом відновлення порушеного права позивача є зобов'язання Міністерства оборони України розглянути запит про доступ до публічної інформацію ОСОБА_1, надісланого на адресу Міністерства оборони України на електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_1 28.09.2018 з урахуванням висновків суду.

Відмовляючи в частині позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що повноваження Міністерства оборони України щодо надання інформації та документи, зазначені у запиті про доступ до публічної інформації є дискреційними повноваженнями такого органу державної влади, тобто відносяться до його виключної компетенції, тому адміністративний суд не може перебирати на себе його функції.

Переглянувши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція), яка в силу статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, закріплює, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у пунктах 47, 48 Рішення від 28 Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у пунктах 47, 48 Рішення від 28 листопада 2013 року у справі «Австрійська асоціація за збереження, зміцнення і створення економічно здорової сільськогосподарської і лісової власності проти Австрії» (заява № 39534/07) зазначив таке. Суд встановив, що причини, на які покликалися місцеві органи влади, пояснюючи відмову в запиті асоціації-заявника про доступ до рішень Комісій, були хоча і «відповідними», проте не «достатніми». У той час як до завдань Суду не входить визначення того, у який спосіб Комісія мала і могла надати доступ до своїх рішень, Суд визнає, що повна відмова надати доступ до будь-якого з її рішень була диспропорційною. Комісія, яка за власним вибором мала інформаційну монополію щодо рішень, позбавила асоціацію-заявника можливості проводити дослідження щодо однієї з дев'яти австрійських земель, а саме - землі Тіроль, і у в ефективний спосіб брати участь у законодавчому процесі, що передбачав внесення поправок у законодавство з операцій щодо нерухомого майна у землі Тіроль. Таким чином, Суд дійшов висновку, що втручання у право заявника на свободу вираження не можна вважати таким, яке є необхідним у демократичному суспільстві. Отже, відбулося порушення статті 10 Конвенції.

Відповідно до частин першої, другої статті 7 Закону від 2 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію» право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб'єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації.

Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

За приписами статті 1 Закону України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (надалі - Закон № 2939-VI) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 2 статті 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

За змістом частин першої, другої статті 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити у задоволенні запиту в таких випадках:

1)розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2)інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3)особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком;

4)не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Частиною четвертою цієї ж статті закріплено, що у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім'я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 13 Закону № 2939-VІ розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів.

Згідно з ч.6 ст. 19 Закону № 2939-VІ з метою спрощення процедури оформлення письмових запитів на інформацію особа може подавати запит шляхом заповнення відповідних форм запитів на інформацію, які можна отримати в розпорядника інформації та на офіційному веб-сайті відповідного розпорядника. Зазначені форми мають містити стислу інструкцію щодо процедури подання запиту на інформацію, її отримання тощо.

Відповідно до ч.1, 4 статті 20 Закону № 2939-VІ розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

З викладеного висновується, що Закон № 2939-VІ регламентує чітку послідовність дій розпорядника інформації у разі одержання запиту.

Під час розгляду справи встановлено, що позивач, звернувшись до відповідача із запитом від 28.09.2018, просив повідомити, якій кількості осіб у період з 01.07.2018 по 01.08.2018 Міністерством оборони України призначено одноразову грошову допомогу згідно ст. 16 Закону від 20.12.1991 №2011-ХІІ та Порядку, затвердженого постановою КМУ №975 від 25.12.2013 (а.с.7).

З матеріалів справи вбачається, що Міністерством оборони України на адресу суду першої інстанції направлено копію відповіді, що надавалася ОСОБА_1 на його інформаційний запит до Міністерства оборони України.

Так, Департамент фінансів Міністерства оборони України листом від 10.09.2018р. № 0290/167(а)75 надав відповідь на інформаційний запит ОСОБА_1 та повідомив, що за період з 01.08.2018 по 01.09.2018 одноразову грошову допомогу відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» було призначено 429 особам (а.с. 13).

Суд звертає увагу, що у запиті про доступ до публічної інформації від 28.09.2018 позивач просив надати інформацію , що стосується періоду з 01.07.2018 по 01.08.2018, а відповідачем надано інформацію за період, що не був предметом запиту позивача від 28.09.2018р.

Разом з тим, відповідач, аргументуючи вимоги апеляційної скарги зазначив, що відповідь на запит позивача в межах встановленого Законом для надання відповіді строку, 5 робочих днів, була підготовлена та надіслана поштовим фельд'єгерським зв'язком на адресу ОСОБА_1 (61085, АДРЕСА_1) за №0290/187(з)/84 від 03.10.2018 з викладенням інформації, яка ним запитувалась у його запиті.

Такі посилання відповідача є безпідставними і апеляційним судом відхиляються, оскільки матеріалами справи підтверджується, що під час розгляду справи судом першої інстанції відповідь, на яку посилається апелянт надана не була, натомість, відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції була долучена до матеріалів справи відповідь, що не була предметом запиту позивача.

При цьому, у запиті на отримання публічної інформації від 28.09.2018 року позивач просив надати відповідь на запит на електронну адресу ().

Однак, відповідачем не надано доказів направлення зазначеної відповіді відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» на електронну адресу ОСОБА_1

Отже, є наявним факт бездіяльності Міністерства оборони України щодо ненадання відповіді на запит ОСОБА_1 від 28.09.2018р. про надання публічної інформації в передбачений законодавством строк.

Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання бездіяльності Міністерства оборони України стосовно не надання відповіді на запит про доступ до публічної інформацію ОСОБА_1, надісланого на адресу Міністерства оборони України на електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_1 28.09.2018.

Що стосується посилань апелянта, викладених в апеляційній скарзі стосовно конфіденційності частини запитуваної позивачем інформації, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 5 ст. 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" встановлено, що не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Відповідно до ч. 2 вказаної статті обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1)виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3)шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Згідно з ч.1 ст. 7 Закону України "Про доступ до публічної інформації" конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону.

Відповідно до ч.7 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що запитувана інформація не належить до інформації з обмеженим доступом та не є конфіденційною інформацією, оскільки дана інформація стосується розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом відновлення порушеного права позивача є зобов'язання Міністерства оборони України розглянути запит про доступ до публічної інформацію ОСОБА_1, надісланого на адресу Міністерства оборони України на електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_1 28.09.2018р.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно та всебічно з'ясовано обставини в адміністративній справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального при дотриманні норм процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.11.2018 по справі № 520/8861/18 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді Г.Є. Бершов І.М. Ральченко