Справа № 804/225/18
Суддя: Кадникова Ганна Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 травня 2018 року Справа № 804/225/18
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Кадникова Г.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до відповідача-1 - Головного управління Державної служби України з питань праці у Донецькій області, відповідача-2 - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить про:
1) визнання протиправними дій Головного управління Державної служби України з питань праці у Донецькій області стосовно відмови у проведенні розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання у ОСОБА_1;
2) зобов'язання Головного управління Державної служби України з питань праці у Донецькій області провести розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання у ОСОБА_1 та на підставі розслідування скласти акт за формою П-4;
3) зобов'язання Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області призначити страхові виплати у зв'язку з ушкодженням здоров'я.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що протиправними діями відповідача-1 було порушене його право на проведення розслідування причин виникнення у нього хронічного професійного захворювання. Адже його результати, у свою чергу, є підставою для призначення йому страхових виплат у зв'язку з ушкодженням здоров'я під час виконання трудових обов'язків. Однак, з урахуванням непроведення зазначеного вище розслідування, відповідач-2 відмовив йому у призначенні страхових виплат. За поясненнями позивача, як підставу неможливості проведення розслідування відповідач-1 зазначив перебування підприємства, на якому він отримав професійне захворювання, на окупованій території України та відсутність перереєстрації цього підприємства на підконтрольній Україні території. Тим більше, посилання відповідачів на відсутність закону, який регулює відповідні правовідносини на непідконтрольній Україні території, ОСОБА_1 вважає безпідставними, бо тоді мають враховуватися конституційні принципи та загальні засади права, зокрема, принцип верховенства права. З огляду на наведене, позивач посилається на положення ст.ст.8, 46 Конституції України, ст.2, ч.1, ч.4 ст.8 КАС України.
Ухвалою суду від 24.04.2018 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов (у разі заперечення проти позову) та заперечень на відповідь на відзив, а позивачу - відповіді на відзив.
У встановлений судом строк відповідачі, заперечуючи проти позову, надали відзиви на позов, які долучені до матеріалів справи.
По-друге, відповідач-1 звертає увагу суду на те, що розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання проводиться не управлінням Держпраці, а уповноваженою комісією з розслідування як тимчасовий самостійний колегіальний орган, до складу якого входять не тільки представники управління, але й представники інших органів і установ. А тому вважає, що у разі задоволення позовних вимог складений управлінням, а не уповноваженою комісією акт за формою П-4, не буде мати юридичної сили.
З урахуванням викладеного, відповідач-1 просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1
У відповідь на відзив позивач зазначив, що вважає його необґрунтованим, безпідставним та таким, що суперечить чинному законодавству, а позов підлягає задоволенню. При цьому позивач посилається на положення ст.46 Конституції України, яка гарантує громадянам України право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок бюджетних та інших джерел соціального страхування за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ та організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
Позивач також вважає, що посилання відповідача-1 на листи Держпраці є безпідставними, бо ці листи не є законом, який має вищу юридичну дію, у розумінні ст.19 Конституції України.
По-третє, позивач направляв на адресу відповідача-1 повідомлення форми П-3, тому, з урахуванням положень пунктів 74, 76 Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011р. №1232 (далі - Порядок №1232), відповідач-1 повинен був протягом трьох днів утворити комісію з проведення розслідування причин виникнення професійного захворювання, провести це розслідування та скласти акт за формою П-4. Однак Держпраці не виконало вимоги Порядку №1232, що стало підставою для відмови відповідачем-2 у призначенні позивачу страхових виплат. Тим самим, за поясненнями позивача, відповідачі грубо порушили його право на отримання страхових виплат. Крім того, позивач посилається на те, що відсутність закону, який регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону - виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).
Тому ОСОБА_1 вважає, що його позов підлягає задоволенню повністю.
Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області (далі - Управління, Управління виконавчої дирекції Фонду, відповідач-2) також надало суду свій відзив на позов, в якому зазначило, що позов ОСОБА_1 не визнає та вважає його необґрунтованим. Відтак, посилаючись на положення Порядку №1232, та на лист Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 13.02.2017р. №21-05-03, Управління зазначає, що якщо нещасні випадки сталися на територіях, не підконтрольних органам державної влади України, то станом на поточний період відсутні належні умови для створення комісій (спеціальних комісій), отримання необхідних матеріалів, проведення об'єктивного та всебічного розслідування нещасних випадків. Втім, на сьогодні не передбачено інших умов для створення комісії та оформлення акта форми П-4, проведення розслідування. А тому Управління вважає, що станом на поточний період відсутні підстави для надання страхових виплат позивачу.
Ураховуючи положення ч.3 та ч.4 ст.257, ст.261, ст.262, ст.263 КАС України, суд розглянув цю адміністративну справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.
Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, прийшов до наступних висновків.
За поясненнями позивача, він має загальний стаж роботи 26 років 5 місяців 11 днів, з яких у шкідливих умовах 18 років 1 місяць 1 день, що підтверджується записами в трудовій книжці, серії НОМЕР_2 копія якої міститься в матеріалах справи.
Відтак, у зв'язку з довготривалим перебуванням у шкідливих умовах праці у ВП «Шахта прогрес» ДП «Торезантрацит», він отримав чисельні захворювання, про які зазначив у своєму позові. Водночас в матеріалах справи містяться копії медичного висновку Центральної лікарсько-експертної комісії про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 19.10.2016р. №34/915 та повідомлення про професійне захворювання (отруєння) від 19.10.2016р. вих.№2372/4, відповідно до яких у позивача встановлене професійне захворювання вперше, місце останньої роботи (з впливом небезпечних виробничих чинників): шахта «Прогрес», стаж роботи в шкідливих умовах праці - 18 років.
Наявність шкідливих умов праці підтверджується і інформаційною довідкою про умови праці працівника при підозрі в нього професійного захворювання від 28.10.2015р. №02.22-1841, копія якої міститься в матеріалах справи.
За поясненнями позивача, з метою розслідування причин виникнення професійного захворювання він направив повідомлення про професійне захворювання за формою П-3 Обласному фонду соціального страхування, Дніпропетровській ОКЛ, Головному управлінню Держпраці, Директору ВП Шахта «Прогрес», ДП «Торезантрацит». Проте отримав відмову у проведенні розслідування причин виникнення професійного захворювання, бо відсутні підстави для видання наказу про створення комісії з розслідування, а ВП Шахта «Прогрес» ДП «Торезантрацит», виробничі фактори якого і призвели до розвитку у позивача професійного захворювання, фактично знаходиться та функціонує на тимчасово непідконтрольній органам державної влади України території.
Крім того, в інтересах позивача до Управління виконавчої дирекції Фонду та до Виконавчої дирекції Фонду зверталось ГО «Правозахисна група «Січ». Це підтверджується копіями листів від 25.11.2016р. №1927/02 та від 28.12.2016р. №229-05-3. Проте у відповідь на них позивача також було повідомлено про відсутність законних підстав для призначення йому страхових виплат, бо відсутній акт форми П-4 про розслідування професійного захворювання.
Позивач також безпосередньо звертався до Головного управління Держпраці зі зверненням щодо проведення розслідування причин професійного захворювання, встановленого клінікою професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці НАМП України». Однак у відповідь також отримав відмову, в обґрунтування якої відповідач-1 повідомив про те, що у нього відсутні відомості, зазначені в п.74 Порядку № 1232, а саме: відомості про професійні обов'язки працівника, документи і матеріали, які характеризують умови праці на робочому місці (дільниці, цеху), необхідні результати експертизи, лабораторних досліджень для проведення оцінки умов праці, матеріали, що підтверджують проведення інструктажів з охорони праці, копії документів, що підтверджують видачу працівникові засобів індивідуального захисту, приписи або інші документи, які раніше видані закладами державної санітарно-епідеміологічної служби і стосуються професійного захворювання, отриманого позивачем. До того ж повідомлено про те, що ВП Шахта «Прогрес» ДП «Торезантрацит», виробничі фактори якого і призвели до розвитку професійного захворювання, фактично знаходиться та функціонує на тимчасово непідконтрольній органам державної влади України території. Однак питання проведення розслідування професійних захворювань в працівників таких підприємств, законодавчо не врегульоване.
Не погодившись з такою відмовою у проведенні розслідування та призначенні до виплати страхових внесків та вважаючи такі дії відповідачів протиправними, позивач звернувся до суду з позовом. З огляду на викладене, предметом судового розгляду є правовий спір між сторонами щодо встановлення наявності чи відсутності правових підстав для проведення розслідування причин виникнення професійного захворювання та, відповідно, призначення страхових виплат у зв'язку з ушкодженням здоров'я.
При розгляді справи, суд враховує, що відповідно до ст.ст.8, 46 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Суд враховує статус позивача як внутрішньо переміщеної особи, та зазначає, що відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами), внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
При цьому відповідно до ст.2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.
Відтак, судом встановлено, що позивач обґрунтовує наявність у нього права на призначення страхових виплат у зв'язку з ушкодженням здоров'я.
Згідно з ч.10 ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщені особи з тимчасово окупованої території мають право на отримання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності і від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, безпосередньо у робочих органах Фонду соціального страхування України за фактичним місцем проживання, перебування.
Матеріальне забезпечення, страхові виплати призначаються за наявності необхідних документів, що підтверджують право на ці виплати, а в разі їх відсутності - за даними Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування у порядку, встановленому правлінням Фонду соціального страхування України.
У разі відсутності в зазначеному Реєстрі необхідних відомостей матеріальне забезпечення, страхові виплати надаються у мінімальному розмірі, встановленому правлінням Фонду соціального страхування України, з наступним перерахуванням сум матеріального забезпечення після надходження документів, що підтверджують право застрахованих осіб на їх надання.
Тобто зазначена вище норма закріплює право позивача як внутрішньо переміщеної особи з тимчасово окупованої території на призначення страхових виплат, в тому числі і страхових виплат у зв'язку ушкодженням здоров'я під час виконання трудових обов'язків, за наявності необхідних документів, а у разі їх відсутності - за даними Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування, у разі відсутності в зазначеному реєстрі - страхові виплати надаються у мінімальному розмірі, встановленому правлінням Фонду соціального страхування України, з наступним перерахуванням сум матеріального забезпечення після надходження документів, що підтверджують право застрахованих осіб на їх надання.
З огляду на встановлені обставини справи, аналіз норм Конституції України та Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», суд приходить до висновку, що відповідач-2 в порушення вимог закону допустив бездіяльність, не призначивши позивачу страхові виплати у зв'язку з ушкодженням здоров'я під час виконання трудових обов'язків як внутрішньо переміщеній особі в порядку ч.10 ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».
Тим більше, що на виконання вказаної вище норми відповідачу-2 слід було враховувати як неможливість надання та отримання необхідних документів для призначення страхових виплат, так і неможливість проведення розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, а також наявність медичного висновку про встановлення професійного захворювання вперше та повідомлення про професійне захворювання форми П-3 від 19.10.2016р. вих. №2372/4, дата встановлення остаточного діагнозу - 19.10.2016р.
Так, відповідно до вимог п.70 Порядку №1232, спеціалізованими профпатологічними лікувально-профілактичними закладами стосовно кожного хворого складається повідомлення про професійне захворювання (отруєння) за формою П-3 згідно з додатком 15.
Повідомлення за формою П-3 протягом трьох днів після встановлення діагнозу надсилається:
- керівникові підприємства, шкідливі виробничі фактори на якому призвели до виникнення професійного захворювання;
- закладові державної санітарно-епідеміологічної служби, який здійснює державний санітарно-епідеміологічнйй нагляд за підприємством (на теперішній час - Управління Держпраці);
- робочому органові виконавчої дирекції Фонду за місцезнаходженням підприємства;
- профпатологу, який направив хворого до спеціалізованого лікувально-профілактичного закладу.
Відповідно до п.73 Порядку №1232, відповідальність за своєчасне повідомлення про професійне захворювання (отруєння) несе керівник спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу, який встановив або відмінив діагноз професійного захворювання.
Відповідно до п.79 Порядку №1232, роботодавець зобов'язаний в установлений для проведення розслідування строк подати комісії з розслідування:
1) відомості про професійні обов'язки працівника;
2) документи і матеріали, які характеризують умови праці на робочому місці (дільниці, цеху);
3) необхідні результати експертизи, лабораторних досліджень для проведення оцінки
4) матеріали, що підтверджують проведення інструктажів з охорони праці;
5) копії документів, що підтверджують видачу працівникові засобів індивідуального захисту;
6) приписи або інші документи, які раніше видані закладами державної санітарно-епідеміологічної служби і стосуються даного професійного захворювання;
7) результати медичних оглядів працівника (працівників);
Тобто у зв'язку з тим, що у відповідача-1 немає можливості ані призначити проведення розслідування причин виникнення професійного захворювання у позивача, видати з цього приводу наказ, ані отримати всі необхідні документи для цього, у зв'язку з тим, що ВП «Шахта прогрес» ДП «Торезантрацит» (останнє місце роботи позивача, де він і отримав професійне захворювання) зареєстроване та функціонує на непідконтрольній Україні території, суд не вбачає ознак протиправності в діях відповідача-1 щодо відмови у проведенні розслідування причин виникнення у ОСОБА_1 хронічного професійного захворювання.
Тому у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання протиправними дії Головного управління Держпраці стосовно відмови у проведенні розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання у ОСОБА_1, а також похідної від неї позовної вимоги про зобов'язання Головного управління Державної служби України з питань праці у Донецькій області провести розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання у ОСОБА_1 та на підставі розслідування скласти акт за формою П-4.
Водночас суд, з урахуванням викладеного вище, а також положень ч.10 ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», не вчинення відповідаче-2 дій щодо призначення позивачу страхових виплат у зв'язку з ушкодженням здоров'я, вважає за необхідне визнати протиправною таку бездіяльність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області.
Відповідно до положень ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно зі ст.90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
З урахуванням принципу змагальності, диспозитивності та офіційного з'ясування всіх обставин у справі (ст.9 КАС України), положення Кодексу адміністративного судочинства України передбачають не лише обов'язок суб'єкта владних повноважень (відповідача у справі) щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності (ч.2 ст.77 КАС України), але й обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч.1 ст.77 КАС України).
Приймаючи до уваги викладене вище, суд прийшов до висновку, що доводи позивача, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги підтверджуються матеріалами справи та є обґрунтованими лише в частині, а саме: щодо не призначення йому страхових виплат у зв'язку з ушкодженням здоров'я під час виконання трудових обов'язків. Адже порушення відповідачем-2 його права на призначення страхових виплат у зв'язку з ушкодженням здоров'я було встановлено судом, з урахуванням положень ч.10 ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Тому в ході розгляду справи суд прийшов до висновків про те, що відповідач-2, не призначивши позивачу належні йому виплати, допустив протиправну бездіяльність.
Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.
Також суд вважає за необхідне відзначити, що не враховує посилання позивача на положення ч.1 та ч.4 ст.8 КАС України як помилкові, з огляду на його доводи з посиланням на вказану норму про те, що забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини. Адже, по-перше, ст.8 КАС України регулює принцип рівності усіх учасників судового процесу та містить лише дві частини, а по-друге, положення, на яке посилається позивач визначене ч.4 ст.6 КАС України. Натомість суд враховує положення ст.6 КАС України, та відповідні посилання позивача.
Відтак, відповідно до ч.1, ч.2, ч.4 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.
Відповідно до ч.1, п.4 ч.2, ч.4 ст.245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.
У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
З огляду на викладене вище, суд вважає за необхідне частково задовольнити адміністративний позов та, з метою ефективного захисту порушеного права позивача, на підставі ч.2 ст.9 КАС України вийти за межі позовних вимог, визнавши протиправною бездіяльність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Дніпропетровській області щодо не призначення ОСОБА_1 страхових виплат у зв'язку з ушкодженням здоров'я під час виконання трудових обов'язків; зобов'язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 страхові виплати у зв'язку з ушкодженням здоров'я під час виконання трудових обов'язків. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
З приводу розподілу судових витрат суд зазначає, що на підставі ч.1, ч.3 ст.139 КАС України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог (в частині позовних вимог, які стосуються Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області вчинити певні дії), стягненню з суб'єкта владних повноважень - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 підлягають судові витрати у розмірі 640,00грн., сплата яких підтверджується квитанцією №1 від 06.02.2018р. на суму 1'280,00грн.
Керуючись ст.ст.90, 139, 241-246, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
Адміністративний позов ОСОБА_1 до відповідача-1 - Головного управління Державної служби України з питань праці у Донецькій області, відповідача-2 - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Дніпропетровській області щодо не призначення ОСОБА_1 страхових виплат у зв'язку з ушкодженням здоров'я під час виконання трудових обов'язків.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Г. В.Кадникова