Справа № 1640/2485/18
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2019-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 р.Справа № 1640/2485/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Яковенка М.М.

суддів: Лях О.П., Бегунц А.О.

секретарі судового засідання: Жданюк Г.О.

за участі представників:

позивача ОСОБА_1

відповідача Сухомлин Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2018 року по справі № 1640/2485/18 (головуючий І інстанції: Супрун Є.Б., повний текст складено 08.10.2018 року) за позовом ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_3, звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Полтавській області, в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 18.06.2018 року:

- №0-1618 форми "Ф" щодо оподаткування приміщення зерноскладу розташованого за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 2302,5 м2 на суму 7368,00 грн;

- №0-1618 форми "Ф" щодо оподаткування приміщення складу сировини розташованого за адресою АДРЕСА_2, загальною площею 1493,26 м2 на суму 4778,45 грн;

- №0-1618 форми "Ф" щодо оподаткування приміщення млину розташованого за адресою АДРЕСА_3, площею 2278,96 м2 на суму 7292,48 грн;

- №0-1618 форми "Ф" щодо оподаткування механізованої хлібопекарні розташованої за адресою АДРЕСА_4, загальною площею 1827,3 м2 на суму 5847,36 грн;

- №0-1618 форми "Ф" щодо оподаткування приміщення складу готової продукції розташованого за адресою АДРЕСА_2, загальною площею 906,9 м2 на суму 2902,08 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2018 року позов задоволено у повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, пославшись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, яке прийняте з порушенням норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати, та прийняти нове рішення про задоволення позову. Апелянт наголошує на тому, що він діяв на підставі пп. 54.3.3 п.54.3 ст. 54 ПК України, забезпечуючи виконання покладених на контролюючий орган функцій та повною мірою використовуючи надані законодавством права, в межах повноважень та у спосіб, що Конституцією України та Законами України. Позивач не відноситься до категорії промислового підприємства, а тому його об'єкти нерухомого майна, власником яких він є, не звільнені за п. «є» п.266.2. ст.266 ПК України.

В судовому засіданні представник апелянта наполягав на задоволенні апеляційної скарги.

Представник позивача заперечували проти задоволення апеляційної скарги у повному обсязі. Позивач скористався своїм правом надав до суду письмовий відзив на апеляційну скарну в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги відповідно до ст.308 КСАС України, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, що з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с. 79-84) ГУ ДФС у Полтавській області встановлено, що ОСОБА_3 є власником нежитлових приміщень, а саме:

- зерноскладу, розташованого за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 2302,5 кв. метр;

- складу сировини, розташованого за адресою АДРЕСА_2, загальною площею 1493,26 кв. метр;

- млину, розташованого за адресою АДРЕСА_3, площею 2278,96 м2;

- механізованої хлібопекарні розташованої за адресою АДРЕСА_4, загальною площею 1827,3 кв. метр;

- складу готової продукції, розташованого за адресою АДРЕСА_2, загальною площею 906,9 кв. метр.

Рішенням 7 сесії сьомого скликання Лубенської міської ради Полтавської області від 17.06.2016 встановлено на 2017 рік ставку податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб, в залежності від місця розташування (зональності) (а.с. 77).

Рішенням 55 сесії шостого скликання від 25.09.2015 затверджено зонування території міста при встановленні ставок податку на майно відмінне від земельної ділянки з переліком вулиць з додатками №1 та №2 (а.с. 78).

На думку відповідача, для приміщень позивача, як таких, що належать до третьої зони, встановлена ставка податку на рівні 0,2% мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Вважаючи, що нежитлове нерухоме майно, яке належить позивачу на праві власності, є об'єктом оподаткування за змістом статті 266 Податкового кодексу України, а ОСОБА_3 відповідно є платником податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, фіскальний орган самостійно визначив суму грошових зобов'язань за платежем - податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2017 рік надіславши позивачу наступні податкові повідомлення-рішення від 18.06.2018:

- №0-1618 форми "Ф", яким визначено суму податкових зобов'язань в розмірі 7368,00 грн;

- №0-1618 форми "Ф, яким визначено суму податкових зобов'язань в розмірі 4778,45 грн;

- №0-1618 форми "Ф", яким визначено суму податкових зобов'язань в розмірі 7292,48 грн;

- №0-1618 форми "Ф», яким визначено суму податкових зобов'язань в розмірі 5847,36 грн;

- №0-1618 форми "Ф", яким визначено суму податкових зобов'язань в розмірі 2902,08 грн.

Здійснюючи апеляційний перегляд рішення, надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів виходить з наступного.

Станом на 18.06.2018 ГУ ДФС у Полтавській області згідно з підпунктом 54.3.3| пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України) та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України винесено спірні податкові повідомлення-рішення №№0-1618; 0-1618; 0443433 -1307-1618; 0-1618; 0-1618, якими визначено суму податкового зобов'язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік у загальному розмірі 28 188,37 грн.

Правомірність сформованого податкового зобов'язання обґрунтовувалась внесеними на підставі Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року № 71-УІІІ змінами, які набрали чинності з 01 січня 2015 року в аспекті утворення нового місцевого податку, зокрема податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Так, у відповідності до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України, об'єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, е житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які м власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункт статті 261 ПК України).

Положеннями підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України сформовано базу оподаткування, якою є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України).

Згідно приписів пп.266.5.1 п.266.5 ст.266 ПК України ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості.

Рішенням Лубенської міської ради (сьома сесія сьомого скликання) від 17.06.2016 встановлено на 2017 рік, яким визначені ставки для фізичних осіб:

- для об'єктів нежитлової нерухомості, в залежності від місця розташування (зональності): і

на рівні 0,5% мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування для першої зони;

на рівні 0,3% мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування для другої зони;

на рівні 0,2% мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування для третьої зони.

У свою чергу, рішенням Лубенської міської ради (п'ятдесят п'ята сесія І шостого скликання) від 25.09.2015 затверджено зонування території міста при встановленні ставок податку на майно відмінне від земельної ділянки з переліком вулиць з додатками №1 та №2.

Станом на 01.01.2017 згідно приписів ч. 1 ст. 8 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено мінімальну заробітну плату на рівні 3200.00 грн.

Водночас слід враховувати, що Законом України від 20 грудня 2016 року № 1791- VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році встановлено, що з 1 січня 2017 року до прийняття відповідним органом місцевого самоврядування рішення про встановлення ставок місцевих податків і зборів на 2017 рік відповідно до зазначеного Закону, встановлені таким органом місцевого самоврядування ставки єдиного податку для платників першої групи, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та збору за місця для паркування транспортних засобів застосовуються з коефіцієнтом 0,5.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за гр. ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) рахуються відповідні нежитлові приміщення за адресами:

приміщення зерноскладу: АДРЕСА_1 площею 2302,5 кв.м;

2/3 частини нежитлового приміщення (складу сировини): АДРЕСА_1 загальною площею 2302,5 кв.м.;

приміщення млину: АДРЕСА_3 площею 2278,96 кв.м.; приміщення механізованої хлібопекарні: АДРЕСА_4 площею 1827,3 кв.м.;

будівлі складу готової продукції: АДРЕСА_2 площею 906, 9 кв.м.

Тобто, вищевказана нерухомість з урахуванням рішення Лубенської міської ради (п'ятдесят п'ята сесія шостого скликання) від 25.09.2015 віднесена до зони 3 та рішення Лубенської міської ради (сьома сесія сьомого скликання) від 17.06.2016 «Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» на 2017 рік, в 2017 році з врахуванням положень Закону № 1791 (застосування коефіцієнту 0,5) ставка податку на дану нерухомість становила 3,20 грн. за 1 м.кв. (3200*0,002*0,5=3,2).

В межах справи, як встановлено в судовому засіданні між сторонами не є спірним об'єкти приналежності нерухомого майна позивачу, як фізичній особі, їх розмір, розмір ставки застосований при визначенні контролюючим органом податкових зобов'язань. Спірним питанням, що було правовою підставою для звернення позивача з позовом до суду є саме правова можливість застосування до спірних правовідносин п.п. «є» п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, яка звільняє позивача від обов'язку сплатити за період 2017 рік суму податкового зобов'язання з відповідних об'єктів нерухомості.

Відповідно до п.1 ст.320 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

При цьому, за змістом Конституції України та ЦК України суб'єктом права власності законодавством визнаються фізичні особи (громадяни), які можуть бути власниками будь-якого майна, крім майна, яке не може знаходитися взагалі у власності фізичних осіб, і, водночас не виокремлюється такий суб'єкт права власності, як фізична особа-підприємець.

Тобто, незалежно від того, який статус у подальшому фізична особа обере для себе, у тому числі у разі прийняття рішення про здійснення зокрема підприємницької діяльності, суб'єктом права власності виступає саме фізична особа (громадянин), а не фізична особа-підприємець.

Об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (п.п. п. 266.2 ст. 266 ПК України).

У нежитловій нерухомості виділяють, зокрема будівлі промислові та склади (п.п. «ґ» п.п. 14.1.129 прим. 1 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 № 507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб'єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України.

Ведення ДК 018-2000 покладено на Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем у будівництві Держбуду України, який за результатами проведення експертизи правильності здійснення класифікації об'єктів нерухомого майна конкретного суб'єкта господарювання уповноважений видавати експертні висновки такому суб'єкту.

Об'єктами класифікації в ДК 080-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

З метою застосування норм п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПКУ до будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 від 17 серпня 2000 року № 507 належать до класу 1251 «Будівлі промислові» (підкласи:1251.1- «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 - «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 - «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 - «Будівлі підприємств легкої промисловості», 1251.5 - «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 - «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», 1251.7 - «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості», 1251.8 - «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», 1251.9 - «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне»).

Одиницею класифікації у ДК 018-2000 є переважно окрема будівля чи інженерна споруда (залізниці, мости, комплексні промислові споруди тощо). Для комплексних будівель, що складаються з кількох будівель, кожна будівля може класифікуватися окремо, проте якщо дані не деталізовані чи відсутні, комплекс відносять до загального класифікаційного угруповання.

Підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності, до складу якого входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, сировину тощо. Підприємство як єдиний майновий комплекс є нерухомістю. Права на земельну ділянку та інші об'єкти нерухомого майна, які входять до складу єдиного майнового комплексу підприємства, підлягають державній реєстрації в органах, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно (ст. 191 Цивільного ; кодексу).

Таким чином, вказаний комплекс будівель належить позивачу на праві приватної власності як фізичній особі, при цьому відсутні правові підстави вважати, що вказаний комплекс належить суб'єкту господарювання, як промисловому підприємству.

Відповідно до пункту 5.3 статті 5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

У відповідності із положеннями ст. 1 Конвенції про допомогу у випадках виробничого травматизму в м. Женева від 8 липня 1964 року № 121, що є базовим міжнародно-правовим актом, чинним на території України термін «промислове підприємство» охоплює всі підприємства, які відносяться до таких галузей економічної діяльності:добувна промисловість, переробна промисловість, будівництво,електроенергія, газ, водопостачання і санітарне обслуговування, транспорт, склади і служби зв'язку.

При цьому, визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об'єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року № 530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях В «Добувна промисловість та розроблення кар'єрів», С «Переробна промисловість», О «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», Е «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та Р «Будівництво».

Промисловість в розумінні економічної теорії це провідна галузь господарства, яка об'єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.

Положеннями статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство, це самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Так, відповідно до п.п. «е» п.п 266.2.2 п.266 ст.266 ПК України, встановлений перелік умов за яких, не ряд об'єктів оподаткування яких не здійснюється, безпосередньо - не відносяться до є об'єктом оподаткування: є) будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

В межах складової формулювання законодавцем умов за яких не здійснюється оподаткування таких об'єктів нерухомості, визначені фактично дві, це приналежність самої нерухомості до будівель промисловості, інша це обов'язкова належність таких будівель до промислового підприємства. В даному випадку податковим законодавством чітко та не двозначно визначено, що саме промислове підприємство, фактично як юридична особа, яка створена та зареєстрована у належному порядку, є тим специфічним суб'єктом, який звільнений від оподаткування по таким будівлям.

Позивач, як власник таких будівель, не зважаючи на здійснення певного виду господарчої діяльності не є особою, тобто промисловим підприємством в розумінні п.п. «е» п.п 266.2.2 п.266 ст.266 ПК України, яка звільняється від оподаткування.

В даному випадку системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті ПК Українці свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л»)| передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків підлягає розширювальному тлумаченню.

Прикладом цього є зокрема те, що така умова як зв'язок об'єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами «е» та «і», на відміну від пункту «є». Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив'язку або до статусу суб'єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), суб'єкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»), та/або до виду нерухомості. його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є») тощо).

Буквальний аналіз пункту «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України свідчить про те, що нерухомість мас бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості І (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб'єкта власності.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, ототожнюючи будівлі, що належать Позивачу (фізична особа-підприємець), який використовує їх у власній господарській діяльності із будівлями промислових підприємств.

Порушення вимог матеріального законодавства та невірна правова оцінка встановленим обставинам справи привело суд першої інстанції до помилкового висновку про задоволення позовних вимог, тому апеляційна скарга, з урахуванням приписів ст.317 КАС України підлягає задоволенню, а у задоволені позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 23, 31, 33, 90, 292, 308, 309, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Полтавській області - задовольнити.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2018 року по справі № 1640/2485/18 - скасувати та прийняти постанову.

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 - відмовити у повному обсязі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню, а у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови виготовлений 12.04.2019 року.

Головуючий суддя (підпис)М.М. Яковенко
Судді(підпис) (підпис) О.П. Лях А.О. Бегунц