Справа № 137/1879/18
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2019-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 137/1879/18

Головуючий у 1-й інстанції: Желіховський В.М.

Суддя-доповідач: Курко О. П.

09 квітня 2019 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Боровицького О. А. Совгири Д. І.

за участю:

секретаря судового засідання: Франчук А.О.,

позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 29 січня 2019 року (смт Літин) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до інспектора поліції 1 батальйону 1 роти Управління патрульної поліції у Вінницькій області Здравкова Ігора Ігоровича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В :

в листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Літинського районного суду Вінницької області з позовом до інспектора поліції 1 батальйону 1 роти Управління патрульної поліції у Вінницькій області Здравкова Ігора Ігоровича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 29 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

В судовому засіданні позивач доводи апеляційної скарги підтримав в повному обсязі та за обставин викладених в ній просив суд задовольнити її, а рішення суду першої інстанції - скасувати. Позивач заперечував наявність складу правопорушення та зазначав, що він не керував автомобілем, а сидів на передньому правому сидінні у якості пасажира. В свою чергу автомобілем керував ОСОБА_5. На задньому сидінні автомобіля сиділи дружина та його брат. Біля с. Рибаче Літинського району Вінницької області ОСОБА_5 вийшов з автомобіля, а позивач сів за кермо. А вже у с. Садове позивач побачив проблискові маячки поліцейського автомобіля, на що він зупинився.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що відповідно до постанови про адміністративне правопорушення серії АЕВ № 713108 04.11.2018 р., о 14:08 год. на автодорозі М-12 водій ОСОБА_2 здійснив обгін транспортного засобу, що рухався попереду на дорозі, яка має дві смуги для руху в одному напрямку перетнувши при цьому лінію дорожньої розмітки, чим порушив п.14.6.е ПДР - порушення правил обгону.

Вважаючи зазначену постанову протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені судом обставини вказують на те, що постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності винесена законно і обґрунтовано, і вимоги щодо її скасування задоволенню не підлягають. Також оскаржуваним рішенням було стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768,40 гривень.

Колегія суддів частково не погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Колегія суддів зазначає, що предметом судового дослідження за даними правовідносинами є правомірність дій суб'єкта владних повноважень щодо встановлення адміністративного правопорушення, законність та обґрунтованість постанови про адміністративне правопорушення.

Зі змісту зазначених правових норм вбачається, що Національна поліція України уповноважена через своїх робітників притягувати осіб до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху, до кола яких входить і керування транспортним засобом за відсутності відповідних дозвільних документів.

Отже, досліджуючи питання правомірності застосування адміністративної відповідальності до позивача у вказаних спірних правовідносинах, колегія суддів перевіряє, чи були у відповідача по справі підстави для прийняття постанови про адміністративне правопорушення відносно позивача.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ч.2 ст. 122 КУпАП відповідальність настає в разі порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз'їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв'язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух", встановлюють ПДР України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року.

Пунктом 1.1 ПДР України визначено, що ці Правила відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Пунктом 1.9 ПДР України передбачено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

У відповідності до п.11.4 ПДР України на дорогах з двостороннім рухом, які мають щонайменше дві смуги для руху в одному напрямку, забороняється виїжджати на призначений для зустрічного руху бік дороги.

Згідно п.14.6 ПДР України обгін заборонено на дорогах, що мають дві і більше смуги для руху в одному напрямку.

За приписами ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Таким чином, висновки про наявність чи відсутність в діях особи адміністративного правопорушення мають бути зроблені на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження всіх обставин та доказів.

З відеозапису під назвою "ІНФОРМАЦІЯ_1" котрий знаходиться на диску за № 1 (а.с.20), зокрема на 00:26 хв. вбачається, як автомобіль сірого кольору (індивідуалізуючі ознаки затоноване скло, номерний знак прикритий пристосуванням, що обмежує ідентифікування транспортного засобу) здійснює маневр обгону в забороненому для цього місті.

На 03:39 хв. вищенаведеного відеозапису вбачається зупинка транспортного засобу під керуванням ОСОБА_2 (що не заперечувалось самим позивачем). Також вбачаються аналогічні індивідуалізуючі ознаки, як затоноване скло, номерний знак прикритий пристосування, що обмежує ідентифікування транспортного засобу.

Колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, що оскільки під час переслідування патрульний автомобіль не обганяв схожих на автомобіль, який порушив правила дорожнього руху, існують підстави для висновку, що автомобіль зафіксований під час зупинки та автомобіль зафіксований під час правопорушення є одним і тим же автомобілем.

Судом першої інстанції в судовому засіданні була допитана свідок ОСОБА_6, яка пояснила, що їхала з позивачем та його братом з м. Вінниці в смт. Літин. По дорозі повинні були зустрітися з особою на ім'я "ОСОБА_9", який хотів протестувати автомобіль, оскільки ОСОБА_2 мав намір продати даний автомобіль. Зі слів свідка особа на ім'я "ОСОБА_9" в м. Вінниця сів за кермо автомобіля та здійснював керування автомобілем до с. Рибаче. Біля с. Рибаче вони зупинились, особа на ім'я "ОСОБА_9" та ОСОБА_6 біля хвилини спілкувалися. Потім ОСОБА_2 сів за кермо автомобіля, а вона пересіла з заднього сидіння на переднє. Згодом у с.Садове їх наздогнали працівники поліції та повідомили про порушення правил дорожнього руху.

Водночас, під час судового засідання було встановлено протиріччя між доводами позивача та поясненнями свідка ОСОБА_6 Так, позивач зазначив, що не спілкувався з іншою особою біля хвилини. Однак, пояснити чому свідок ОСОБА_6 вказала інші обставини пояснити суду не зміг.

Судова колегія також погоджується з обґрунтуванням суду першої інстанції, що на виконання зупинки, спілкування біля хвилини, змінення місць розташування в самому автомобілі та початку руху потрібен певний час. Втім аналізуючи відеозапис "ІНФОРМАЦІЯ_1" можливо побачити, що показання позивача та свідка не відповідають дійсності, адже з 02:04 хв. відеозапису (де зафіксовано поворот на с. Рибаче), тобто після хвилинного переслідування патрульним автомобілем до моменту зупинки транспортного засобу позивача, відсутній час для висадки особи та зміни місцерозташування вищезазначених осіб.

Навпаки з дослідженого відеозапису, враховуючи постійне тривале переслідування патрульним автомобілем із застосуванням спеціальних звукових та світлових сигналів, що давало йому пріоритет в русі, можливо зробити висновок, що позивачем взагалі не здійснювалась зупинка після порушення правил обгону задля висадки, спілкування, та зміни розташування в автомобілі.

Таким чином, суд приходить до висновку про однозначну причетність позивача до скоєння правопорушення зазначеного в оскаржуваній постанові.

Наданими відповідачем доказами, спростовується твердження позивача, що було здійснено випередження транспортного засобу, оскільки швидкість останнього була меншою ніж 30 км/год. Із наданих доказів неможливо встановити дійсну швидкість руху автомобіля який обганяли, та який обганяв. Втім враховуючи ту обставину, що маневр обгону почався на 00:26 хв. відеозапису "ІНФОРМАЦІЯ_1", а закінчився на 00:35 хв., суд вважає вказане позивачем твердження таким, що не відповідає дійсності.

Під час судового засідання колегією суддів були досліджені відеозаписи, які містяться в матеріалах справи, з яких вбачається, що інспектором при розгляді справи було дотримано усіх вимог передбачених статтями 279, 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Судова колегія вважає, що надані відповідачем до суду відеозаписи, на яких зафіксований факт правопорушення та процедура притягнення позивача до адміністративної відповідальності, є належним та допустимим доказом згідно із приписами статей 73 - 74 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що вина позивача доведена належними доказами, а притягнення до адміністративної відповідальності відбулось на законних підставах.

При зверненні до суду позиція позивача була обґрунтована тим, що відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд погоджується, із вказаним твердженням, втім звертає увагу, що відповідно до ч.4 ст. 161 КАС Українки, позивач зобов'язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Всупереч свого обов'язку надання доказів позивач при зверненні до суду та під час початку судового розгляду не зазначив будь-яких доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема: що відповідач порушив порядок розгляду адміністративної справи, не повідомив про час та місце розгляду справи; працівником поліції проігноровано пояснення позивач та людей.

Посилання апелянта на безпідставність відмови судом першої інстанції у клопотанні про допит свідка колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки відповідно до ч.3 ст. 92 КАС України, заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання у справі, чого позивачем не було виконано.

При цьому, колегія суддів під час судового засідання відмовила у задоволенні клопотання про допит свідків, оскільки матеріалами справи підтверджується, що судом першої інстанції вже допитувались вказані свідки, які надали відповідні пояснення.

Що стосується стягнення з ОСОБА_2 судових витрат зі сплати судового збору, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 132 КАС судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Статтями 1, 2 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 № 3674-VI вказано, що судовий збір справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом, і включається до складу судових витрат. Платниками цього платежу є: громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи-підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Частиною 4 ст. 288 КУпАП вказано, що особа, яка оскаржила постанову у справі про адміністративне правопорушення, звільняється від сплати державного мита.

Отже, у справах про оскарження постанов у справах про адміністративне правопорушення у розумінні положень статей 287, 288 КУпАП, статей 2, 3, 4 Закону № 3674-VI позивач звільняється від сплати судового збору. КУпАП дає вичерпний перелік осіб, які можуть мати статус позивача у справах про оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення і на цій підставі не повинні сплачувати судовий збір при зверненні до суду першої інстанції.

Таким чином, за подання позивачем адміністративного позову у справі про оскарження постанови про адміністративне правопорушення судовий збір у порядку і розмірах, встановлених Законом № 3674-VI, сплаті не підлягає.

Аналогічного висновку дійшов Верховного Суду України у постанові від 13.12.2016 у справі № 306/17/16-а.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції помилково застосовано положення ч. 1 ст. 139 КАС України в частині вирішення питання про стягнення з ОСОБА_2 судового збору в розмірі 768,40 гривень. А відтак, рішення суду першої інстанції у вказаній частині підлягає скасуванню.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 29 січня 2019 року - скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 судового збору у розмірі 768,40 гривень. В решті - рішення Літинського районного суду Вінницької області від 29 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку ст. 325 КАС України та згідно ст. 272 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.

Постанова суду складена в повному обсязі 09 квітня 2019 року.

Головуючий Курко О. П.

Судді Боровицький О. А. Совгира Д. І.