Справа № 826/10683/17
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2019-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Губської О.А.,

Сорочка Є.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року (прийняте в порядку спрощеного позовного провадження, повний текст рішення виготовлено 03.12.2018, суддя Літвінова А.В.) у справі за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про скасування наказу від 02.08.2017 № 351, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_4 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, в якому просив:

- скасувати наказ від 02.08.2017 №351 Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві, яким прийнято рішення про відмову громадянину Російської Федерації ОСОБА_4 в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві прийняти документи від громадянина ОСОБА_4 та розпочати процедуру оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що був відсутній на судовому засіданні, яке відбулося 28 листопада 2018 року, чим позивач був позбавлений права надавати свої докази, ставити питання, заявляти свої клопотання, а також користуватися іншими процесуальними правами, чим фактично був позбавлений вільного доступу до правосуддя. Також, зазначено, що справу розглянуто з порушенням розумних строків.

29.03.2019 від Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби м. Києва та Київської області (яке є правонаступником Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві) до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому такий просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана вірно, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Сторони у судове засідання не з'явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_4 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 13.07.2017 №81, в обґрунтування якої зазначено, що заявник вважає себе жертвою переслідувань за ознаками віросповідання Ісламу сунітського напряму, сповідання якого докорінно суперечить поглядам так званого традиційного ісламу, який підтримується у Російській Федерації на державному рівні.

Обґрунтування заяви полягає також у сфальсифікованому, на думку позивача, відносно нього кримінальному провадженні у рамках кримінальної справи №558492, порушеної за ознаками злочинів, передбачених частинами третьою та четвертою статті 159 Кримінального Кодексу Російської Федерації - шахрайство.

За результатами дослідження матеріалів особової справи позивача Головним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 02.08.2017, на підставі якого Головним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві прийнято наказ від 02.08.2017 №351 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Російської Федерації, ОСОБА_4.

Вважаючи наказ Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві від 02.08.2017 №351 необґрунтованим, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв'язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №3671-VI від 08.07.2011), біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI від 08.07.2011).

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону №3671-VI від 08.07.2011, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 6 Закону №3671-VI від 08.07.2011, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону №3671-VI від 08.07.2011).

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону №3671-VI від 08.07.2011).

Так, з матеріалів справи колегією суддів встановлено, що підставою для відмови громадянину Російської Федерації ОСОБА_4 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугувало те, що відносно позивача порушена кримінальна справа за скоєння злочину, передбаченого частинами третьою та четвертою статті 159 Кримінального Кодексу Російської Федерації (шахрайство).

Відповідно до ухвали слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київських області від 18.04.2017 у справі №359/3172/17, згідно з інформацією компетентних органів Російської Федерації, позивач обвинувачується у скоєнні злочинів, передбачених частинами третьою та четвертою статті 159 Кримінального кодексу Російської Федерації, що у порівнянні із законодавством України про кримінальну відповідальність відповідає частинам третій та четвертій статті 190 Кримінального кодексу України (шахрайство, вчинене у великих та особливо великих розмірах) та є тяжкими та особливо тяжкими злочинами.

Крім того, з матеріалів справи колегією суддів встановлено, позивач перетнув кордон України 16.04.2017, однак за захистом звернувся лише 13.07.2017, тобто, майже через три місяці після в'їзду в Україну, а відповідно до ч.1 ст. 5 Так, відповідач звертає увагу, що згідно з частиною першою статті 5 Закону №3671-VI від 08.07.2011, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Разом з тим, тривалий строк між виїздом заявника країни громадської належності та датою звернення за захистом може свідчити про відсутність обґрунтованих побоювань переслідування чи серйозної шкоди.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, та пояснень самого позивача (а.с.92, т.1) і позовної заяви, позивач прибув до України з м. Стамбул (Туреччина), а до цього перебував у м. Мінськ (Білорусь), м. Баку (Азербайджан), що свідчить про те, що позивач до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебував в третіх безпечних країнах, адже у них ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання, вказані країни дотримуються міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією по статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Проаналізувавши наведене в сукупності, колегія суддів погоджується з висновком головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві та суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виходячи з наступного.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Так, з матеріалів справи колегією суддів встановлено, що, зокрема, під час співбесіди, яка оформлена протоколом від 21.07.2017 (а.с.91-94, т.1), позивачем в якості причин звернення до Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві було лише зазначено про порушення кримінальної справи по причині релігійних переконань. В заяві-анкеті від 13.07.2017 (а.с.33, т.1) та під час проведених співбесід від 21.07.2017 та від 24.07.2017 позивач повідомляв, що причиною виїзду з РФ є те, що відносно нього здійснюється сфальсифіковане кримінальне переслідування у кримінальній справі, порушеній за ознаками злочинів, ч.2, 3 та 4 ст.159 Кримінального Кодексу РФ (Шахрайство) у зв'язку з релігійними переконаннями.

Однак, ОСОБА_4 не доведено, що під час перебування в країні походження він зазнавав переслідувань за ознаками раси, національності та громадянства, не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства, або здійснення будь-якого тиску відповідних органів з країни походження, щоб унеможливлювало перебування на її території.

Відтак, наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, що стосовно позивача наявні законодавчі обмеження у можливості визнання останнього біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, при цьому, доводи позивача щодо фальсифікованості кримінальної справи відносно нього, не підтвердженні жодними доказами, відсутні такі і в матеріалах справи, тобто такі обставини підтверджені лише словами позивача і ні чим іншим.

Крім того, з наявних у матеріалах справи доказів не вбачається, що позивач належав до політичних, релігійних чи будь-яких інших громадських організацій. Як вбачається з матеріалів справи, під час проведення співбесід від 21.07.2017 та від 24.07.2017 позивачу були поставлені такі питання: «Чи були ви членом релігійної, політичної, військової чи громадської організації ?» Відповідь: «Ні» (а.с.92, т.1), «Чи були ви причетні до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язанні з Вашою расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами ?» Відповідь: «Ні» (а.с.102, т.1).

Із висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 02.08.2017, на підставі якого Головним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві прийнято оскаржуваний наказ від 02.08.2017 №351, вбачається, що відповідачем повно та всебічно досліджено заяву позивача, матеріали справи іноземця. Висновок є обґрунтованим та відповідає всім обставинам.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуваний наказ Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві від 08.08.2017 №351 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Російської Федерації, ОСОБА_4 є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийнятий уповноваженим органом у порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України, а тому вимога скасувати наказ від 02.08.2017 №351, як і похідна від неї - зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві прийняти документи від громадянина ОСОБА_4 та розпочати процедуру оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - не підлягають задоволенню.

Щодо доводів апелянта про те, що справу розглянуто з порушенням розумного строку розгляду справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи судом.

Згідно п. 11 ч. 1 ст. 4 КАС України розумний строк - найкоротший строк розгляду і вирішення адміністративної справи, достатній для надання своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту порушених прав, свобод та інтересів у публічно-правових відносинах.

Стаття 258 КАС України передбачає, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Так, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2018 року позов залишено без розгляду, оскільки позивач повторно не прибув у судове засідання.

Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2018 року апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 задоволено, ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2018 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду.

25.07.2018 суддею Літвіновою А.В. ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 липня 2018 року прийнято справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Натомість, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.07.2018 задоволено клопотання представника позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та призначено адміністративну справу №826/10683/17 до судового розгляду по суті.

10.09.2018, зважаючи на неявку представників сторін у судове засідання, розгляд справи було відкладено на 27.09.2018 (зокрема, у зв'язку з клопотанням позивача про відкладення розгляду справи у зв'язку із погіршенням стану здоров'я (а.с.28, т.2), також, протокольною ухвалою від 27.09.2018 було вирішено відкласти розгляд справи (у зв'язку з клопотанням представника позивача, яке мотивоване тим, що у позивача погане самопочуття, однак, пояснення, які може надати позивач є важливими, та його необхідно допитати в якості свідка) на 07.11.2018 (07.11.2018 справа знята з розгляду у зв'язку з перебуванням судді Літвінової А.В. у відпустці та призначена на 28.11.2018), однак, 28.11.2018 позивач у судове засідання теж не з'явився (присутнім був його представник), а тому судом було прийнято рішення за його відсутності.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

ЄСПЛ у рішенні від 22 лютого 2018 року у справі «Гриценко та інші проти України» констатував порушення Україною, пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції у зв'язку з надмірною тривалістю цивільного провадження. У мотивувальній частині Рішення ЄСПЛ зазначив, що розумність тривалості судового розгляду повинна оцінюватися у світлі обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявників та відповідних органів влади, а також важливість предмета спору для заявників (рішення у справі «Фридлендер проти Франції» (Frydlender v. France), заява № 30979/96). У справі «Красношапка проти України» (№ 23786/02 від 30 листопада 2006 року).

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку поведінка учасників справи, зокрема і самого позивача не сприяла швидкому розгляду справи та розгляду у строки, встановлені КАС України, та не з вини суду затягувався судовий процес, а тому, в даному випадку, справу було розглянуто та прийнято рішення у строк, який є допустимим, а доводи апелянта про порушення розумного строку розгляду справи судом першої інстанції не є такими, що можуть слугувати підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Щодо доводів апелянта про те, що він був відсутній на судовому засіданні, яке відбулося 28 листопада 2018 року, а тому був позбавлений права надавати свої докази, ставити питання, заявляти свої клопотання, а також користуватися іншими процесуальними правами, чим фактично був позбавлений вільного доступу до правосуддя, колегія суддів зазначає наступне.

Так, як вбачається з матеріалів справи, у судове засідання суду першої інстанції 10.09.2018 сторони не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгулу справи (що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення а.с.6-7, т.2), при цьому позивач 07.09.2018 подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

27.09.2018 у судове засідання з'явився представник позивача - ОСОБА_7, в той час як належним чином повідомлений позивач у судове засідання не з'явився (позивач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення а.с.33, т.2). В подальшому, про те, що розгляд справи призначено на 28.11.2018, позивача повідомлено повісткою про виклик, яку отримав його представник, що підтверджується розпискою на повістці про виклик (а.с.45, т.2), та додатково таку направлено представнику позивача - ОСОБА_7 (а.с.46, т.2). Однак, 28.11.2018 у судове засідання позивач не з'явився, а його інтереси представляв ОСОБА_7

Відповідно до частини третьої статті 224 КАС України про відкладення розгляду справи або перерву в судовому засіданні, місце, дату і час нового судового засідання або продовження судового засідання суд повідомляє під розписку учасників справи, свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів, які були присутніми в судовому засіданні. Учасники справи, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі, які не прибули або яких суд вперше залучає до участі в судовому процесі, повідомляються про судове засідання в порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини третьої статті 124 КАС судовий виклик або судове повідомлення учасників справи, свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів здійснюється: 1) за наявності в особи офіційної електронної адреси - шляхом надсилання повістки на офіційну електронну адресу; 2) за відсутності в особи офіційної електронної адреси - шляхом надсилання повістки рекомендованою кореспонденцією (листом, телеграмою), кур'єром із зворотною розпискою за адресами, вказаними цими особами, або шляхом надсилання тексту повістки в порядку, визначеному статтею 129 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 КАС України якщо фізична особа, яка бере участь у справі, діє через представника і суд не вважає її особисту участь обов'язковою, він може направити повістку лише представнику.

Згідно ч. 10 ст. 126 КАС України вручення повістки представнику учасника справи вважається також врученням повістки і цій особі.

Відповідно до положень статті 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі:

1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки;

2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), незалежно від причин неявки;

3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з'явилася особа, яку він представляє, або інший її представник;

4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з'явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов'язковою.

Відтак, зважаючи на те, що позивач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи (судові засідання 10.09.2018, 27.09.2018, 28.11.2018), а його інтереси представляв у судових засіданнях адвокат ОСОБА_7, при цьому, позивач не був позбавлений можливості і самостійно бути присутнім у судових засіданнях, а також надати свої письмові пояснення та додаткові докази, а явка позивача не була визнана судом обов'язковою, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні будь-які порушення судом першої інстанції норм процесуального права та прийняття рішення за відсутності позивача під час розгляду справи.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні та не можуть бути підставою для його скасування.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, який відповідачем в даному випадку виконаний.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, судом з'ясовано всі обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді О.А. Губська

Є.О. Сорочко