Справа № 826/2014/18
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Кармазін О.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року Справа № 826/2014/18

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

представника позивача Івахненко І.В.,

представника відповідача та третьої особи - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 листопада 2018 року у справі

за позовом публічного акціонерного товариства «Укрнафта»

до Охтирської об'єднаної державної податкової інспекції

Головного управління Державної фіскальної служби

у Сумській області,

третя особа, яка не заявляє

самостійні вимоги

на предмет спору: Головне управління Державної фіскальної служби

у Сумській області

про визнання протиправними та скасування

податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

Публічне акціонерне товариство «Укрнафта» (далі - позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Охтирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Головне управління Державної фіскальної служби у Сумській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 28.01.2015 р. №№ , .

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 листопада 2018 року в задоволенні позову було відмовлено в повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зарахування податковим органом сплачених позивачем платежів з плати за користування надрами за липень 2014 року в рахунок погашення зобов'язань за інші періоди є правомірним, що штраф та пеня є окремими видами фінансової відповідальності та можуть бути застосовані до платника одночасно, а також з того, що плата за користування надрами, строк виконання податкових зобов'язань з якої позивачем було порушено, є тотожною іншому податку - рентній платі, відповідальність за несвоєчасність сплати якої визначена п. 126.1 ст. 126 ПК України, чинним на час прийняття відповідачем спірних податкових повідомлень-рішень.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про задоволення позову, наполягаючи на тому, що п. 126.1 ст. 126 ПК України, на підставі якого відповідачем прийнято спірні податкові повідомлення-рішення, не передбачає відповідальність за неналежне виконання суб'єктами господарювання зобов'язань з плати за користування надрами, яке інкриміновано товариству, а регулює відповідальність щодо несвоєчасної сплати зовсім іншого податку - рентної плати.

Крім того, апелянт зазначає, що самостійне зарахування відповідачем грошових коштів в рахунок погашення податкового боргу не є сплатою такого боргу платником, а також, що одночасне нарахування товариству штрафу та пені суперечить ст. 61 Конституції України і є подвійним притягненням платника податків до фінансової відповідальності за одне й те саме правопорушення.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповно та неправильно встановлених обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.01.2019 р. Було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Третьою особою - ГУ ДФС у Сумській області подано відзив на апеляційну скаргу, в якому податковий орган просить залишити скаргу позивача без задоволення, а рішення суду - без змін, стверджуючи, що зарахування сплачених ПАТ «Укрнафта» коштів з плати за користування надрами за липень 2014 року було здійснено в порядку черговості погашення інших податкових зобов'язань товариства, у відповідності до вимог законодавства, а також наполягаючи на правомірності притягнення позивача до відповідальності, як такого, що не виконав своєчасно узгоджені податкові зобов'язання, і на обґрунтованості висновків суду першої інстанції.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.03.2019 р. було витребувано у відповідача додаткові докази у справі та за клопотанням позивача продовжено строк розгляду справи.

У судовому засіданні представник відповідача та третьої особи підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі, додав, що ухвалу ШААС про витребування доказів відповідачем виконано, а іншу інформацію щодо переодів зарахувань спірних сум не надало Казначейство.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, підтримала свої доводи, наведені у запереченні та в позовній заяві.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги у межах її доводів, відповідно до ст. 308 КАС України, а також повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасування з наступних підстав.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Охтирською ОДПІ на підставі наказу від 23.12.2014 р. № 715, відповідно до п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78, п. 79.1 ст. 79 Податкового кодексу України проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ПАТ «Укрнафта» з питань своєчасності сплати нарахованих сум грошових зобов'язань з плати за користування надрами для видобування корисних копалин, а саме: нафти та газового конденсату за липень 2014 року.

За результатами зазначеної перевірки відповідачем складено акт від 16.01.2015 р. № 6/18-11-15-0115-8/00135390, в якому встановлено факти несвоєчасної сплати позивачем платежів за користування надрами за липень 2014 року (нафти та газового конденсату) з прострочкою на 89 днів, а саме: зарахування 28.11.2014 р. коштів, сплачених товариством за жовтень 2014 року, в порядку черговості погашення його боргу за липень 2014 року, граничний термін сплати якого сплив 30.08.2014 р.

У висновках зазначеного акта перевірки відповідачем встановлено порушення ПАТ «Укрнафта» п. 57.1 ст. 57 та п/п. 263.12.1 п. 263.12 ст. 263 Податкового кодексу України в редакції, яка діяла до 01.01.2015 р., щодо своєчасності сплати нарахованих сум грошових зобов'язань з плати за користування надрами для видобування корисних копалин - нафти та газового конденсату.

28.01.2015 р. на підставі висновків даного акта перевірки від 16.01.2015 р. № 6/18-11-15-0115-8/00135390 та з посиланням на п. 57.1., п/п. 263.12.1., п. 126.1. ПК України відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення:

1) № , яким на позивача за несвоєчасну сплати зобов'язань з плати за користування надрами для видобування газового конденсату накладено штраф у розмірі 118300,01 грн., що становить 20% від сплаченої з прострочкою суми податкового боргу;

2) № , яким на позивача за несвоєчасну сплати зобов'язань з плати за користування надрами для видобування нафти накладено штраф у розмірі 134086054,00 грн., що становить 20% від сплаченої з прострочкою суми податкового боргу.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України та Податковим кодексом України (далі - ПК України), Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 р. № 71-VIII (далі - Закон № 71-VIII).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 ПК України регламентована презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

У п. 56.21 ст. 56 ПК України визначено, що в разі, коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Згідно з пп. 14.1.156 п. 14.1 ст. 14 ПК України у редакції, чинній до 01.01.2015 р., податкове зобов'язання - це сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

У пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України у редакції, чинній до 01.01.2015 р., було визначено, що податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Відповідно до пп. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Пунктом 38.1 ст. 38 ПК України у редакції, чинній до 01.01.2015 р., передбачено, що виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.

У п. 54.1 ст. 54 ПК України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом.

Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.

Згідно з п. 57.1 ст. 57 ПК України платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Пунктом 87.9 статті 87 ПК України визначено, що в разі наявності у платника податків податкового боргу органи державної податкової служби зобов'язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. Спрямування коштів платником податків на погашення грошового зобов'язання перед погашенням податкового боргу забороняється, крім випадків спрямування цих коштів на виплату заробітної плати та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до пп. 9.1.9. ПК України у редакції, чинній до 01.01.2015 р., плата за користування надрами входила до переліку загальнодержавних податків та зборів.

Відносини, пов'язані з платою за користування надрами, регулювалися розділом XI («Плата за користування надрами») ПК України (в редакції до 01.01.2015 р).

У ст. 262 ПК України в редакції до 01.01.2015 р. було визначено, що плата за користування надрами - це загальнодержавний платіж, який справляється у вигляді, зокрема, плати за користування надрами для видобування корисних копалин.

Згідно з пп. 263.1.1, 263.2.1, 263.5.1, 263.12.1, 263.13.1 п. 263.1 ст. 263 ПК України в редакції до 01.01.2015 р. платниками плати за користування надрами для видобування корисних копалин є суб'єкти господарювання, у тому числі громадяни України, іноземці та особи без громадянства, зареєстровані відповідно до закону як підприємці, які набули права користування об'єктом (ділянкою) надр на підставі отриманих спеціальних дозволів на користування надрами (далі - спеціальний дозвіл) в межах конкретних ділянок надр з метою провадження господарської діяльності з видобування корисних копалин, у тому числі під час геологічного вивчення (або геологічного вивчення з подальшою дослідно-промисловою розробкою) в межах зазначених у таких спеціальних дозволах об'єктах (ділянках) надр.

Об'єктом оподаткування плати за користування надрами для видобування корисних копалин по кожній наданій у користування ділянці надр, що визначена у відповідному спеціальному дозволі, є обсяг товарної продукції гірничого підприємства - видобутої корисної копалини (мінеральної сировини), що є результатом господарської діяльності з видобування корисних копалин у податковому (звітному) періоді, приведеної у відповідність із стандартом, встановленим галузевим законодавством.

Базою оподаткування є вартість обсягів видобутих у податковому (звітному) періоді корисних копалин (мінеральної сировини), яка окремо обчислюється для кожного виду корисної копалини (мінеральної сировини) для кожної ділянки надр на базових умовах поставки (склад готової продукції гірничодобувного підприємства).

Платник плати за користування надрами для видобування корисних копалин та уповноважена особа, визначена відповідно до підпункту 263.1.4 пункту 263.1 статті 263 цього Кодексу, протягом десяти календарних днів після закінчення граничного строку подання податкового розрахунку за податковий (звітний) період сплачують податкові зобов'язання у сумі, визначеній в розрахунку з плати, поданому ними контролюючому органу.

Платник несе відповідальність за правильність обчислення суми плати за користування надрами для видобування корисних копалин, повноту і своєчасність її внесення до бюджету, а також за своєчасність подання контролюючим органам відповідних розрахунків згідно з нормами цього Кодексу та інших законів України.

Законом № 71-VIII, який набрав чинності 01.01.2015 р., розділ X «Рентна плата за нафту, природний газ і газовий конденсат, що видобувається в Україні» та розділ XI «Плата за користування надрами» було виключено та викладено розділ IX «Рентна плата за транспортування нафти і нафтопродуктів магістральними нафтопроводами та нафтопродуктопроводами, транзитне транспортування трубопроводами природного газу та аміаку територією України» (назва до 01.01.2015 р.) у новій редакції із назвою «Розділ IX «РЕНТНА ПЛАТА», яким з 01.01.2015 р. передбачено справляння рентної плати як загальнодержавного податку.

Також Законом № 71-VIII викладено в новій редакції ст. 9 ПК України, в якій наведено перелік загальнодержавних податків та зборів, одним із яких з 01.01.2015 р. визначено рентну плату (пп. 9.1.6 п. 9.1 ст. 9 ПК України).

Відповідно до пп. 14.1.217 п. 14.1 ст. 14 ПК України у редакції з 01.01.2015 р. рентна плата - це загальнодержавний податок, який справляється за користування надрами для видобування корисних копалин; за користування надрами в цілях, не пов'язаних з видобуванням корисних копалин; за користування радіочастотним ресурсом України; за спеціальне використання води; за спеціальне використання лісових ресурсів; за транспортування нафти і нафтопродуктів магістральними нафтопроводами та нафтопродуктопроводами, транзитне транспортування трубопроводами природного газу та аміаку територією України.

Згідно з п. 251.1 ст. 251 ПК України (у редакції з 01.01.2015) рентна плата складається з: рентної плати за користування надрами для видобування корисних копалин; рентної плати за користування надрами в цілях, не пов'язаних з видобуванням корисних копалин; рентної плати за користування радіочастотним ресурсом України; рентної плати за спеціальне використання води; рентної плати за спеціальне використання лісових ресурсів; рентної плати за транспортування нафти і нафтопродуктів магістральними нафтопроводами та нафтопродуктопроводами, транзитне транспортування трубопроводами природного газу та аміаку територією України.

Пунктами 252.1, 252.3, 252.6 ПК України у редакції з 01.01.2015 р. визначено, що платниками рентної плати за користування надрами для видобування корисних копалин є суб'єкти господарювання, у тому числі громадяни України, іноземці та особи без громадянства, зареєстровані відповідно до закону як підприємці, які набули права користування об'єктом (ділянкою) надр на підставі отриманих спеціальних дозволів на користування надрами (далі - спеціальний дозвіл) в межах конкретних ділянок надр з метою провадження господарської діяльності з видобування корисних копалин, у тому числі під час геологічного вивчення (або геологічного вивчення з подальшою дослідно-промисловою розробкою) в межах зазначених у таких спеціальних дозволах об'єктах (ділянках) надр.

Об'єктом оподаткування рентної плати за користування надрами для видобування корисних копалин по кожній наданій у користування ділянці надр, що визначена у відповідному спеціальному дозволі, є обсяг товарної продукції гірничого підприємства - видобутої корисної копалини (мінеральної сировини), що є результатом господарської діяльності з видобування корисних копалин у податковому (звітному) періоді, приведеної у відповідність із стандартом, встановленим галузевим законодавством.

Базою оподаткування рентної плати за користування надрами для видобування корисних копалин є вартість обсягів видобутих у податковому (звітному) періоді корисних копалин (мінеральної сировини), яка окремо обчислюється для кожного виду корисної копалини (мінеральної сировини) для кожної ділянки надр на базових умовах поставки (склад готової продукції гірничого підприємства).

Відповідно до пп. 258.1.1, 258.1.2 п. 258.1 ст. 258 ПК України у редакції з 01.01.2015 р. на платника рентної плати покладається відповідальність за правильність обчислення, повноту і своєчасність її внесення до бюджету, а також за своєчасність подання контролюючим органам відповідних податкових декларацій згідно із нормами цього Кодексу та інших законодавчих актів.

На суму податкових зобов'язань з рентної плати, що нарахована платником за податковий (звітний) період, але не сплачена протягом 10 календарних днів, що настають за останнім календарним днем граничного строку подання податкової декларації, нараховується пеня в порядку, встановленому розділом II цього Кодексу.

У п. 126.1 ст. 126 ПК України в редакції, чинній з 01.01.2015 р. та на момент прийняття відповідачем спірних податкових повідомлень-рішень, закріплено , що в разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання та/або авансових внесків з податку на прибуток підприємств, рентної плати протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Пунктом 111.2 статті 111 ПК України передбачено, що Фінансова відповідальність за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства встановлюється та застосовується згідно з цим Кодексом та іншими законами. Фінансова відповідальність застосовується у вигляді штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Системний аналіз викладених вище правових норм надає підстави стверджувати, що до 01.01.2015 р. податковим законодавством серед загальнодержавних податків та зборів, зокрема, було регламентовано два окремі самостійні види податків - плату за користування надрами та рентну плату за транспортування нафти і нафтопродуктів магістральними нафтопроводами та нафтопродуктопроводами, транзитне транспортування трубопроводами природного газу та аміаку територією України, особливості сплати яких визначалися до вказаної дати розділами ІХ та ХІ ПК України.

Однак, з 01.01.2015 р. законодавцем змінено перелік загальнодержавних податків та зборів: зазначені податки виключено та введено новий окремий самостійний податок - рентну плату, порядок нарахування та сплати зобов'язань з якої визначено у розділі ІХ ПК України.

При цьому, з 01.01.2015 р. законодавцем також передбачено й відповідальність за несвоєчасну сплату суб'єктами господарювання їхніх зобов'язань за вказаним новим загальнодержавним податком - рентною платою.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що контролюючим податковим органом було встановлено несвоєчасну сплату ПАТ «Укрнафта» його податкових зобов'язань за липень 2014 року (прострочка 89 днів) з плати за користування надрами, але до відповідальності товариство притягнуто за несвоєчасну сплату податкових зобов'язань з рентної плати, тобто зовсім іншого загальнодержавного податку.

З огляду на це, ототожнення вказаних юридично різних податків, на якому наполягають податкові органи та яке було здійснено судом першої інстанції, є неприпустимим, порушує принцип правової визначеності і передбачуваності та фактично позбавляє платника податків можливості передбачити, чи буде його поведінка суперечити закону та якими можуть бути вірогідні наслідки порушень. Оскільки виконуючи належним або неналежним чином певні зобов'язання у 2014 році зі сплати одного податку (у даному випадку плати за користування надрами) суб'єкт господарювання не має реальної можливості передбачити наступну зміну законодавства у 2015 році і, тим більше, передбачити можливість притягнення його до відповідальності за порушення зобов'язань зі сплати зовсім іншого податку, якого у 2014 році легітимно навіть не існувало.

Разом з тим, судова колегія враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 11.04.2013 р. по справі «Вєренцов проти України», в якому Суд зазначив, що саме законодавство має бути сформульованим з достатньою чіткістю, щоб надати особі можливість визначити, чи буде її поведінка суперечити закону, та якими можуть бути вірогідні наслідки порушень. Передбачення у національному законодавстві чітких визначень є істотною умовою для того, щоб закон залишався нескладним для розуміння та застосування, а також для запобігання спробам регулювати діяльність, яка не підлягає регулюванню.

Крім того, у рішенні від 03.04.2008 р. по справі «Корецький та інші проти України», ЄСПЛ наголосив, що закон має бути сформульований з достатньою чіткістю. Щоб положення національного закону відповідали цим вимогам, він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права особи.

У рішенні від 09.01.2013 р. по справі «Олександр Волков проти України» (OleksandrVolkov v. Ukraine), заява № 21722/11 ЄСПЛ наголошено, що чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону визначають принцип законності, який частково співпадає з принципом верховенства права, одним з визначальних проявів якого є принципи «доброго врядування» і «належної адміністрації».

Крім того, у п.п. 70, 71 рішення у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE («Рисовський проти України») заява № 29979/04 Європейським судом з прав людини підкреслено особливу важливість принципу «належного урядування», відповідно до якого, в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер'їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). При цьому, Суд наголосив, що саме на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій та мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року).

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права .

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що порушення позивачем його зобов'язань зі сплати одного податку - плати за користування надрами в жодному разі не може бути підставою для притягнення його до фінансової відповідальності за порушення зобов'язань з іншого податку - рентної плати.

При цьому, відсутність чіткої, однозначної та конкретної норм в ПК України, якою було б передбачено відповідальність за порушення зобов'язань зі сплати саме плати за користування надрами, платежі по якому позивачу зараховані несвоєчасно (внаслідок черговості погашення боргу), не є підставою для застосування до нього штрафних санкцій за статтею ПК України, якою регламентовано відповідальність за несвоєчасне виконання зобов'язань з іншого податку - рентної плати.

Крім того, ані до суду першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження відповідачем не було надано належних і допустимих у розумінні ст.ст. 73, 74 КАС України доказів зарахування сплачених позивачем коштів в рахунок виконання його зобов'язань з плати за користування надрами за липень 2014 року в інший конкретний період (в рахунок погашення інших податкових зобов'язань за певний звітний період). Ухвалу суду апеляційної інстанції про витребування доказів від 13.03.2019 р. в цій частині (пункт 2 абзацу 1 резолютивної частини ухвали) відповідач не виконав, у судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 такі обставини також пояснити не зміг, а лише зазначив, що дана інформація перебуває в ДКСУ і податкові органи не володіють відомостями про те, в рахунок погашення податкового боргу за який період зараховуються платежі, що надходять від суб'єктів господарювання.

Отже, відповідачем не доведено тих обставин, на які він посилається, за весь час розгляду справи (з лютого 2018 року) не надано відповідних доказів ані за його власною ініціативою, ані на вимогу суду.

Водночас, постулатом адміністративного процесуального законодавства є презумпція винуватості відповідача у справі - суб'єкта владних повноважень (ч.2 ст.77 КАС України).

У свою чергу податковим законодавством презюмується правомірність рішень, дій та бездіяльності платника податків (ст. 4 ПК України).

Зазначене в сукупності обумовлює покладення обов'язку доказування в податкових спорах на податковий орган, який у відповідності до принципу офіційного з'ясування обставин справи повинен доводити в суді обставини, що стали підставою для нарахування платнику податків спірних податкових зобов'язань, та правомірність прийняття свого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 20.02.2018 р. у справі № 817/149/17, від 29.03.2018 р. у справі № 813/2758/16 та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов'язковим для колегії суддів при вирішенні даної справи.

Судова колегія також враховує висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 23.07.2002 р. у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції», відповідно до яких адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, має саме податкове управління.

Доводи представника відповідача і третьої особи про те, що плата за користування надрами та рентна плата є тотожними податками і що відбулася зміна одного податку на інший, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки з вищенаведених законодавчих приписів чітко вбачається, що законодавцем з 01.01.2015 р. було виключено два самостійні, окремі і відмінні за порядком нарахування загальнодержавні податки: плату за користування надрами і рентну плату за транспортування нафти і нафтопродуктів магістральними нафтопроводами та нафтопродуктопроводами, транзитне транспортування трубопроводами природного газу та аміаку територією України та введено новий податок - рентну плату.

Посилання апелянта на практику Верховного Суду України та Верховного Суду є необґрунтованим, оскільки зазначені ним рішення стосуються сплати податкового боргу, а не накладення штрафу, тим більше за обставин, які мають місце у цій справі.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку щодо протиправності накладення відповідачем на позивача штрафів, визначених у спірних податкових повідомлень-рішень від 28.01.2015 р. №№, , а тому такі рішення є протиправними і підлягають скасуванню.

Разом з тим, повно та всебічно перевіряючи всі доводи апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Твердження апелянта про те, що самостійне зарахування податковим органом сплачених товариством коштів в рахунок погашення податкового боргу не є сплатою такого боргу та, на його думку, не є підставою для накладення штрафу, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки аналіз положень п. 87.9 ст. 87, 126 ПК України дозволяє стверджувати, що податковим органам надано повноваження змінювати цільове призначення платежу платника в разі наявності в нього податкового боргу і відповідальність у вигляді штрафу застосовується у зв'язку із самим фактом погашення податкового боргу з простроченням, а не в залежності від способу і порядку його погашення.

Також колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що одночасне нарахування товариству штрафу та пені суперечить ст. 61 Конституції України і є подвійним притягненням платника податків до фінансової відповідальності за одне й те саме правопорушення, оскільки це суперечать п. 111.2 ст. 111 ПК України, яким чітко передбачено застосування фінансової відповідальності у вигляді одночасно і штрафних (фінансових) санкцій (штрафів), і пені.

Надаючи оцінку всіх доводам апелянта, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід…».

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було неповно встановлено обставини даної справи, неправильно застосовано норми матеріального права та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування

Таким чином, апеляційна скарга публічного акціонерного товариства «Укрнафта» підлягає задоволенню, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 листопада 2018 року - скасуванню, адміністративний позов - задоволенню.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судова колегія встановила, що відповідно до платіжного доручення від 30.01.2018 р. № 1391-П18 за подання позову у цій справі позивачем сплачено судовий збір у розмірі 404032,66 грн. /Т.1 а.с.6/, відповідно до платіжного доручення від 12.12.2018 р. № 17585-П18 /Т.2 а.с.11/ за подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі: 606049,50 грн.

При цьому, сплата судового збору у вказаних розмірах відповідає ставкам, встановленим Законом України «Про судовий збір» у відповідній редакції.

Отже, в даному випадку наявні достатні та необхідні правові підстави для стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат в загальному розмірі: 404032,66 грн. + 606049,50 грн. = 1 010 082,16 грн. підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрнафта» - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 листопада 2018 року - скасувати.

Адміністративний позов публічного акціонерного товариства «Укрнафта» до Охтирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Головне управління Державної фіскальної служби у Сумській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 28.01.2015 р. №№ , .

Стягнути на користь публічного акціонерного товариства «Укрнафта» () за рахунок бюджетних асигнувань Охтирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області судові витрати в розмірі 1 010 082,16 (один мільйон десять тисяч вісімдесят дві гривні та шістнадцять копійок) грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 10 квітня 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: