Справа № 826/15628/17
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2019-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 квітня 2019 року № 826/15628/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Е С У» до Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

Суд прийняв до уваги таке:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «Е С У» (далі - позивач, ТОВ «Е С У») з позовом до Головного управління ДФС у місті Києві, в якому просило суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 07.09.2017 № та від 07.09.2017 №.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва (суддя Власенкова О.О.) від 11.12.2017 відкрито провадження у справі.

Відповідно до розпорядження Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.05.2018 №818 адміністративна справа №826/15628/17 передана на повторний автоматичний розподіл справ між суддями та за результатом такого розподілу, 29.05.2018 передана для розгляду судді Окружного адміністративного суду міста Києва Арсірію Р.О.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва (суддя Арсірій Р.О.) від 31.05.2018 адміністративна справа прийнята до провадження.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що висновки відповідача про порушення позивачем податкового законодавства в ході здійснення господарських операцій з ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 не відповідають фактичним обставинам справи. Посилався на реальність господарських операцій з даними контрагентами у періоді, що перевірявся. Також вказав на необґрунтованість доводів відповідача про те, що роботи/послуги відданих контрагентів були отримані безоплатно, оскільки самим же відповідачем в ході перевірки встановлено, що позивач розрахувався за отримані роботи/послуги. Позивач вважає оскаржувані податкові повідомлення-рішення протиправними та просить їх скасувати.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав повністю та зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті податковим органом відповідно до вимог чинного законодавства посилаючись на обставини, викладені в акті перевірки та запереченнях проти адміністративного позову, у зв'язку з чим просив суд відмовити у задоволенні позову повністю.

19.06.2018 сторони подали заяву про подальший розгляд справи у порядку письмового провадження, на підставі чого суд керуючись положеннями частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалив здійснювати подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Головним управлінням ДФС у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Е С У» з питань дотримання вимог податкового, валютного законодавства, єдиного внеску на загальнообов'язкового державного соціального страхування за період з 01.01.2015 по 31.03.2017.

За результатами перевірки складено акт №336/26-15-14-01-03/38464859 від 16.08.2017 (а.с. 25-53 т. 1), згідно висновків якого відповідач встановив, зокрема, порушення позивачем вимог:

- пункту 44.1 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, пунктів 138.1, 138.2 статті 138 Податкового кодексу України, пункти 5, 7 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Доходи», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 №290, пунктів 5, 6, 7, 11 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 №318, пункт 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пункт 1.2 статті 1, пункт 2.4 статті 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, що призвело до завищення від'ємного значення об'єкту оподаткування по податку на прибуток на загальну суму 3 499 075,00 грн.;

- пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, пункту 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пункт 1.2 статті 1, пункт 2.4 статті 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, що призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму 170 167,00 грн.

Позивач на підставі пункту 86.7 статті 86 Податкового кодексу України надав заперечення до акту перевірки від 22.08.2017 №150/08-17 (а.с. 163-178 т.1) та надав відповідачу додаткові пояснення від 01.09.2017 №01/09-17 (а.с. 179-187 т. 1), за результатом розгляду яких Головне управління ДФС у м. Києві залишило заперечення без задоволення, а висновки акта перевірки без змін, про що позивача повідомлено листом від 07.09.2017 №27354/10/26-15-14-01-03 (а.с. 187-193 т. 1).

На підставі акта перевірки Головне управління ДФС у м. Києві прийняло податкові повідомлення-рішення:

№ від 07.09.2017, яким зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток на суму 3 499 075,00 грн., при цьому у рішення допущено описку при написанні загальної суми прописом та помилково вказано «п'ятдесят мільйонів сто шістдесят одна тисяча п'ятсот сім гривень» (а.с. 160 т. 1);

№ від 07.09.2017, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 255 251,00 грн., в тому числі 170 167,00 грн. за основним платежем та 85084,00 грн. штрафних санкцій (а.с. 161 т. 1).

Позивач оскаржив вказані податкові повідомлення-рішення в адміністративному порядку, передбаченому статтею 56 Податкового кодексу України до Державної фіскальної служби України (а.с. 194-215 т. 1).

Рішенням Державної фіскальної служби України від 16.11.2017 №26465/6/99-99-11-01-01-25 скарга ТОВ «Е С У» залишена без задоволення, а податкові повідомлення-рішення без змін. (а.с. 216-226 т.1).

Не погоджуючись із вищезазначеними повідомленнями-рішеннями позивач оскаржив їх до суду.

Оцінивши за правилами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Зі змісту акта перевірки №336/26-15-14-01-03/38464859 від 16.08.2017 та рішення Державної фіскальної служби України від 16.11.2017 №26465/6/99-99-11-01-01-25 слідує, що контролюючими органами поставлено під сумнів реальність господарських відносин ТОВ «Е С У» із фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2).

При цьому, відповідач зазначає, що в подальшому послуги, роботи отримані від ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 відповідно до бухгалтерського обліку ТОВ «Е С У» були реалізовані на користь ряду підприємств, зокрема, приватного акціонерного товариства «Київстар», приватного акціонерного товариства «МТС Україна», товариства з обмеженою відповідальністю «Астеліт» та інших.

Суд встановив, що в періоді, який перевірявся контролюючим органом, ТОВ «Е С У» мало господарсько-правові взаємовідносини із ФОП ОСОБА_1 на підставі укладених договорів від 10.02.2015 №201/01/02-15/20772 та від 18.04.2016 №201/01/04-16/24629 (а.с. 97-105 т. 2, а.с. 107-115 т. 6).

Відповідно до умов вказаних договорів ФОП ОСОБА_1 (Підрядник) за окремими замовленнями ТОВ «Е С У» (Замовник), на підставі яких сторони укладають відповідні додаткові угоди, на свій ризик та на умовах, визначених даними договорами та додатковими угодами до них, зобов'язується виконати комплекс робіт з отримання санітарних паспортів відповідно до «Державних санітарних норм і правил захисту населення від впливу електромагнітних випромінювань», затверджених Міністерством охорони здоров'я України від 01.08.1996 №239, а також виконувати інші роботи та послуги безумовно не згадані у даних договорах, які необхідні для належного виконання робіт/надання послуг за даними договорами, а Замовник зобов'язується прийняти їх результати та оплатити такі роботи і послуги.

В матеріалах справи наявні копії додаткових угод до договорів від 10.02.2015 №201/01/02-15/20772 та від 18.04.2016 №201/01/04-16/24629, акти приймання-передачі виконаних робіт (а.с. 112-250 т. 2-7).

В ході перевірки відповідачем встановлено, що розрахунки між позивачем та ФОП ОСОБА_1 проведені у безготівковій формі на суму 2 359 881,67 грн. Станом на 31.03.2017 обліковувалась заборгованість ТОВ «Е С У» перед ФОП ОСОБА_1 у сумі 149 180,00 грн.

Також, у періоді, який перевірявся контролюючим органом, ТОВ «Е С У» мало господарсько-правові взаємовідносини із ФОП ОСОБА_2 на підставі укладеного договору від 01.11.2016 №205/01/11-16/25786 про надання послуг (а.с. 9-15 т. 8).

Відповідно до умов вказаного договору ФОП ОСОБА_2 (Виконавець) приймає на себе зобов'язання з надання комплексу послуг зі збору, оформлення, підготовки та подачі на реєстрацію до компетентних державних органів комплекту документації, необхідної для початку виконання будівельних робіт та/або вводу об'єкту до експлуатації відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та інших нормативно-правових актів у галузі будівництва, щодо реєстрації «Декларації про готовність об'єкту до експлуатації», а також забезпечення отримання і надання Замовнику (ТОВ «Е С У») зареєстрованих декларацій.

В матеріалах справи наявні копії додатків до договору від 01.11.2016 №205/01/11-16/25786, акти приймання-передачі виконаних робіт (а.с. 16-210 т. 8, т. 9).

В ході перевірки відповідачем встановлено, що розрахунки між позивачем та ФОП ОСОБА_2 проведені у безготівковій формі на суму 1 021 000,00 грн. Станом на 31.03.2017 заборгованість ТОВ «Е С У» перед ФОП ОСОБА_2 відсутня.

Позивач зазначив, що замовляв роботи та послуги у ФОП ОСОБА_1 з метою виконання господарських угод, укладених ним із ТОВ «Київстар», ПрАТ «МТС Україна», ТОВ «Астеліт», ПрАТ «ВФ Україна» та інших. На підтвердження наведених доводів ТОВ «Е С У» надало до матеріалів справи копії первинних документів по взаємовідносинам із названими контрагентами, а саме: актів прийому-передачі виконаних робіт, актів виконаних робіт, актів попереднього приймання-передачі актів фінального приймання-передачі (а.с. 2-250 т. 10, а.с. 1-27, 44-106 т. 11).

Дослідивши вказані документи, суд встановив, що позивач надавав ПрАТ «ВФ Україна», ТОВ «Атраком», ПрАТ «МТС Україна» та ПрАТ «Київстар» роботи та послуги, зокрема, з подання і отримання санітарних паспортів та протоколів вимірів рівнів електромагнітного поля, які відповідно до пояснень позивача, виконав ФОП ОСОБА_1

Стосовно взаємовідносин із ФОП ОСОБА_2 позивач зазначив, що замовляв роботи та послуги у даного контрагента з метою виконання господарських угод, укладених ним із ДПзІІ «Ерікссон» та ТОВ «Хуавей Україна». На підтвердження наведених доводів ТОВ «Е С У» надало до матеріалів справи копії первинних документів по взаємовідносинам із названими контрагентами, а саме: актів здачі-прийомки виконаних робіт, актів виконаних робіт (а.с. 44-106 т. 11).

Суд встановив, що відповідач звернувся до контрагентів позивача: ТОВ «Київстар», ПрАТ «ВФ Україна», ТОВ «Лайфселл» із письмовими запитами щодо надання інформації про надання письмової згоди про залучення третіх осіб для отримання санітарних паспортів на радіотехнічні об'єкти мережі мобільного зв'язку, а саме: ФОП ОСОБА_1 (а.с. 239-242 т. 1).

У відповідь на запит відповідача ПрАТ «ВФ Україна» надійшов лист від 18.09.2017 №ТД-17-12290, де товариство зазначила, що умовами укладених із ТОВ «Е С У» договорів передбачено право останнього залучати до виконання Робіт Субпідрядні організації, однак після повідомлення Замовника про таке залучення. В рамках виданих замовлень за діючими договорами ТОВ «Е С У» жодного разу не повідомляло про залучення третіх осіб та відповідні дозволи на залучення не видавались (а.с. т. 1).

На запит відповідача ПрАТ «Київстар» листом від 18.09.2017 №20941/06 надало відповідь, що ТОВ «Е С У» не надавало запитів на погодження ФОП ОСОБА_1 в якості субпідрядника. Також ПрАТ «Київстар» вказало на те, що відповідно до пункту 2.3.10 Договору Генерального підряду, генеральна підрядна організація зобов'язується «Погоджувати із Замовником залучення до виконання Робіт по цьому Договору третіх осіб (субпідрядників). При цьому, Підрядник відповідає перед Замовником за дії таких осіб, як за свої власні» (а.с. 243 т.1).

ТОВ «Лайфселл» листом від 22.090.2017 №4018 надало відповідь за запит відповідача, де зазначила, що умовами договору, укладеного із ТОВ «Е С У», передача прав та обов'язків третім особам за договором можлива лише зі згоди сторін. При цьому у ТОВ «Е С У» не було замовлено послуг з оформлення санітарних паспортів, відповідно і згода за залучення третіх осіб не надавалась. Умовами договору передбачалось надання послуг із супроводження сайту.(а.с. 244 т. 1).

Таким чином, відповідно до відповідей ПрАТ «ВФ Україна» та ПрАТ «Київстар» позивач не повідомляв дані товариства про залучення для виконання договорів третіх осіб, зокрема, ФОП ОСОБА_1

Крім того, відповідач вказав на те, що ТОВ «Е С У» на письмовий запит контролюючого органу в ході перевірки, підтвердив, що не видавав довіреності на представлення інтересів підприємства згідно договорів, укладених із ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 (а.с. 7-8 т. 2).

За змістом частини 4 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд повинен: визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів.

Принцип всебічного, повного та об'єктивного дослідження доказів судом при розгляді адміністративної справи закріплений частиною першою ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України. Зазначений принцип передбачає, зокрема, всебічну перевірку доводів сторін, на які вони посилаються в підтвердження своїх позовних вимог чи заперечень на позов.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України).

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати з власної ініціативи (частина третя ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що на підтвердження реальності господарських взаємовідносин із ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 позивач в ході перевірки та судового розгляду справи надав виключно договори про надання робіт/послуг, додаткові угоди, акти приймання-передачі виконаних робіт. При цьому, документи, які б підтвердили реальне виконання вказаними контрагентами умов договорів, зокрема, довіреності, копії отриманих саме даними контрагентами дозвільних документів у позивача відсутні.

Дослідивши зміст актів приймання-передачі виконаних робіт, складних по взаємовідносинах ТОВ «Е С У» із ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 суд встановив, що вони не містять детальної інформації про те, які саме послуги/роботи були надані/виконані. В актах вказані виключно назви об'єктів та загальна вартість робіт/послуг. В той же час, в актах приймання-передачі робіт-послуг, складених із контрагентами ТОВ «Е С У», яким надавались відповідні послуги позивачем, наведено перелік документів, які були виготовлені/отримані позивачем та вартість кожної послуги. У зв'язку із цим неможливо встановити чи сам позивач, чи залучені треті особи безпосередньо виконували/надавали відповідні роботи/послуги.

Крім того, позивач не надав доказів того, що не мав можливості самостійно виконати роботи/послуги, замовлені контрагентами ПрАТ «ВФ Україна», ТОВ «Атраком», ПрАТ «МТС Україна» та ПрАТ «Київстар», ДПзІІ «Ерікссон» та ТОВ «Хуавей Україна» та необхідність залучення до третіх осіб. Таким чином позивач не пояснив економічну доцільність здійснення перевірених угод та проведених операцій.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не підтверджено належними і допустимими доказами реальність господарських взаємовідносин із ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2, а висновки контролюючого органу про те, що такі взаємовідносини не мали реального характеру є обґрунтованими.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Як вбачається з обставин справи, позивачем у податкових деклараціях з податку на додану вартість відображено, зокрема, суми податку на додану вартість у розмірі 170167,00 грн. на підставі податкових накладних, виписаних ФОП ОСОБА_2, у зв'язку із придбанням робіт/послуг.

ФОП ОСОБА_1 не є платником податку на додану вартість, а тому взаємовідносини позивача із даним контрагентом не вплинули на податкову звітність з податку на додану вартість.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кодекс України передбачає тільки один випадок не включення до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг) - це не підтвердження податковими накладними або оформлення з порушенням вимог чи не підтвердження митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу) (пункт 198.6 статті 198).

Згідно з пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних.

У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Відповідно до пункту 201.8 статті 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

За визначенням статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкового кредиту виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб'єктності; наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарської операції.

Водночас, наведені вище норми податкового законодавства у взаємозв'язку з приписами законодавства з питань бухгалтерського обліку та звітності визначають окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема, це: не пов'язаність здійсненої операції (понесених витрат) з господарською діяльністю покупця (придбання товарів/послуг без мети їх використання у господарській діяльності); фіктивність операцій/нездійснення оподатковуваних операцій; видача податкової накладної особою, яка не є платником податку на додану вартість; відсутність у платника податків юридично значимих первинних документів.

Наявність у позивача належним чином формально оформлених податкових накладних не є безперечною підставою для формування податкового кредиту.

Так, відповідно до визначення частини першої статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає господарську діяльність як діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямовану на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Разом з тим, як було зазначено вище, позивач не надав суду будь-яких доказів, які б підтверджували реальність (товарність) господарських операцій із ФОП ОСОБА_2 та не довів реального виконання останнім робіт/послуг, що виключає правомірність формування податкового кредиту у межах спірних правовідносин.

Враховуючи викладене, висновки акта перевірки про порушення позивачем норм Податкового кодексу України в частині завищення податкового кредиту є обґрунтованими та не спростовуються матеріалами справи, тому збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість є правомірними, а позовні вимоги про скасування податкового повідомлення-рішення від 07.09.2017 №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 255251,00 грн. документально не підтверджуються.

Вирішуючи питання правомірності прийнятого відповідачем податкового повідомлення-рішення від 07.09.2017 №, яким зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток на загальну суму 3 499 075,00 грн., суд враховує наступне.

Підпункт 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначає витрати як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За правилами пунктів 138.4 та 138.5 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг; інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.

Згідно з пунктом 138.6 статті 138 Податкового кодексу України собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України встановлює, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Наведені правові норми свідчать, що визначальною умовою правомірності формування витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, є їх здійснення для провадження господарської діяльності платника податку, та підтвердження первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку.

Суд враховує наявність в матеріалах справи первинних документів по відносинам позивача із ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2, однак звертає увагу, що формальна наявність у покупця первинних документів, необхідних для віднесення певних сум до складу витрат відповідного періоду не є безумовною підставою формування витрат, у разі не доведення реальності здійснених господарських операцій та придбання товарів/послуг з метою їх використання у межах господарської діяльності платника податку.

Надані позивачем первинні документи, на думку суду, не дають можливості встановити реальність здійснених операцій, а лише фіксують господарські операцій із ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено відповідачем під час перевірки позивача, ТОВ «Е С У» перерахувало на рахунки ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 грошові кошти.

Відповідач, в обґрунтуваннях правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 07.09.2017 №, яким зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток, зазначив, що ТОВ «Е С У» безоплатно отримало роботи/послуги від ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 та зобов'язано було віднести їх до інших доходів, відповідно до правил бухгалтерського обліку та фінансової звітності.

Суд відхиляє наведені доводи відповідача, оскільки під сумнів контролюючий орган ставить саме реальність виконання ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 господарських угод, укладених із позивачем. Отже, доводи відповідача про те, що позивач безоплатно отримав від вказаних контрагентів роботи та послуги суперечить позиції відповідача про відсутність реального характеру таких господарських операцій. Крім того, контролюючим органом не надано доказів того, що позивачем отримано прибуток від подальшої реалізації контрагентам послуг, які були безоплатно отримані від ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2

Таким чином, суд дійшов висновку про протиправність податкового повідомлення-рішення № від 07.09.2017, яким зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток на суму 3 499 075,00 грн.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог частково.

Згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у місті Києві № від 07.09.2017.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Присудити на користь товариство з обмеженою відповідальністю «Е С У» (код 38464859, адреса: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора І. Сікорського, 8) сплачений ним судовий збір у розмірі 52 486,13 грн. (п'ятдесят дві тисячі чотириста вісімдесят шість гривень 13 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у місті Києві (код 39439980, адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19).

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Р.О. Арсірій