Справа № 344/10276/17
Суддя: Шамотайло О. В.
Дата ухвалення: 2019-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/344/314/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді: Шамотайла О.В.

секретаря судового засідання Устинської НС

розглянувши в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську про зобов'язання вчинити дії, а саме про визнання протиправним, скасування розпорядження та зобовязання поновити виплату пенсії з 01.07.2009 року, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 10.08.2017р. звернулась із позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську. Судом було відкрито провадження в даній справі та призначено її до розгляду. 29.11.2017р. відповідач заявив клопотання про закриття провадження у даній справі з підстав того, що в провадженні Івано-Франківського міського суду уже перебувала справа між тими ж сторонами про той же предмет і з тих же підстав, і наявне судове рішення, що набрало законної сили, за яким позовні вимоги ОСОБА_1 за період з 07.10.2009р. по 07.06.2016р. залишено без розгляду, а виплати ОСОБА_1 зобов'язано поновити з 07.03.2016р. Вирішуючи дане клопотання, судом першої інстанції 29.11.2017р. постановлено дві ухвали, за якими залишено без розгляду вимоги адміністративного позову в частині визнання протиправним та скасування розпорядження №153589 про припинення з 01.07.2009р. виплати пенсії, зобовязання поновити виплату пенсії з 01.07.2009 року до 09.02.2017 року. А іншою ухвалою закрито провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську про визнання протиправним та скасування розпорядження №153589 про припинення з 10.02.2017р. виплати пенсії, зобовязання поновити виплату пенсії з 10.02.2017р.

Апеляційна інстанція залишила вказані ухвали суду першої інстанції без змін.

Суд касаційної інстанції, постановою від 13.12.2018р. скасував усі попередні рішення нижчих інстанцій, звернувши увагу на те, що «Закриваючи провадження у справі щодо оскарження розпорядження №153589, суд першої інстанції, висновки якого підтримав апеляційний суд, не врахував, що у справі №344/11303/16-а позовні вимоги щодо оскарження розпорядження №153589 не були предметом розгляду, а тому помилковим є висновок про наявність судового рішення з цього питання. Також, суд зазначає, що п.4 ч.1 ст.157 КАС України надає підстави для закриття провадження у справі, у випадку наявності судового рішення з того самого спору, що означає не лише тотожний предмет спору, але й тотожні підстави позовних вимог.

Як зазначає у позові ОСОБА_1, про розпорядження № 153589 їй стало відомо лише з постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.02.2017р. у справі №344/11303/16-а.

Проте, суди на вказані обставини не звернули уваги. Разом з тим, для висновку щодо наявності підстав для закриття провадження у справі в частині зобов'язання поновити виплату пенсії з 01 липня 2009 року необхідно встановити, що у справі № 344/11303/16-а аналогічні вимоги були заявлені з тих самих підстав, що й у цій справі, зокрема, з підстав незаконності розпорядження №153589.

Оскільки суди попередніх інстанцій вказаних обставин не встановили, прийняті рішення щодо закриття провадження у справі є необґрунтованими.», а також відмітив, що «Стосовно залишення частини позовних вимог без розгляду суд виходить із такого. Згідно з частиною 2 статті 99 КАС України (у редакції, чинній на час вчинення оскаржених процесуальних дій) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Проте, суди не дослідили, коли позивач дізнався чи повинен був дізнатись про порушення своїх прав у зв'язку з прийняттям розпорядження №153589, оскільки не перевірили, коли позивачу стало відомо про його зміст.

Крім того, суди не досліджували обставини щодо визначення дня, з якого позивач дізнався, або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів у зв'язку з припиненням виплати пенсії.» За результатами касаційного перегляду передано справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18.01.2019р. відкрито провадження в даній адміністративній справі та призначено підготовче провадження. 19.02.2019р. закрито підготовче провадження в справі.

Відповідач правом, визначеним у ст.162 КАС України на подання відзиву на адміністративний позов не скористався.

Відповідно до ч.6 ст.162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб'єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову. (ч.4 ст. 159 КАС України)

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав і аргументів наведених в адміністративному позові, після оголошеної в судовому засіданні перерви в судове засідання не зявився при цьому подавши заяву за змістом якої просив подовжити розгляд справи без участі сторонни позивача, а заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити.

Представник відповідача, в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову та просив відмовити у його задоволенні, а після оголошеної в судовому засіданні перерви в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторона позивача обґрунтовує позовні вимоги, встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 перебувала на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м.Івано-Франківську та з 17.07.1995р. отримувала пенсію за віком шляхом перерахування її на рахунок, відкритий у відділенні Ощадбанку.

У звязку із припиненням виплати пенсії, 08.08.2016р. представник позивача звернувся до Управління пенсійного фонду в м.Івано-Франківську із заявою про поновлення такої виплати. Листом відповідача від 16.08.2016р. №2648/03 позивачу відмовлено у поновленні виплати пенсії у звязку із тривалою відсутністю заявника. Крім цього, зазначено, що відповідно до пунктів 2, 4 ч.1 ст.49 Закону №1058-IV виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, або у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, ОСОБА_1 звернулася до Івано-франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Управління Пенсійного фонду України, в якому просила зобовязати відповідача поновити виплату їй пенсії починаючи з 07.10.2009р.

Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30.09.2016р. у справі №344/11303/16-а за позовом ОСОБА_1 до Управлінні Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську про зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську поновити виплату пенсії ОСОБА_1, починаючи з 07 жовтня 2009 року, вказаний позов задоволений зобовязано Управління поновити ОСОБА_1 виплату пенсії з дня подання заяви про поновлення такої виплати, тобто з серпня 2016р., а в решті позову відмовлено.

Львівським апеляційним адміністративним судом за результатами розгляду апеляційної скарги позивача, 02.02.2017р. винесено постанову про часткове задоволення апеляційної скарги. Постанову Івано-Франківського міського суду скасовано та прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково, зокрема зобовязано Управління поновити позивачці виплату пенсії починаючи з 07.03.2016р.

Крім того, даним рішенням апеляційної інстанціїї від 02.02.2017р. у справі №344/11303/16-а встановлено, що Розпорядженням №153589 Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську про припинення виплату пенсії ОСОБА_1 припинено виплату пенсії по віку з 01.07.2009 року, як підставу припинення виплати зазначено: «у звязку з тривалою неоплатою».

Як зазначає у позовній заяві представник позивача, про існування Розпорядження №153589 позивачу стало відомо з постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.02.2017р., направленого на адресу представника позивача листом суду апеляційної інстанції від 07.02.2017р., який отриманий 24.02.2017р. відповідно.

Копію даного Розпорядження відповідача №153589, відповідно до якого прийнято рішення про припинення виплати пенсії позивачу представник позивача отримав 27.02.2017р. під час ознайомлення з матеріалами справи №344/11303/16-а в Івано-Франківському міському суді, а отже як вказує позивач саме з цього часу їй стало відомо про порушення прав та законних інтересів.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996р., ратифікована Законом України від 14.09.2006 року №137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (п.23 ч.І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає ОСОБА_2 України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV (далі по тексту ОСОБА_2 № 1058-IV).

Частиною3 ст.4 Закону №1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону №1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є ОСОБА_2 №1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до положень ст.49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (в редакції, яка діяла під час прийняття Розпорядження №153589) виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до встановлених постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.02.2017р. у справі №344/11303/16-а обставин, відповідачем було повідомлено позивача в листі від 16.08.2016р. №2648/03 про відмову у поновленні виплати пенсії з підстав, передбачених п.2, 4 ч.1 ст.49 Закону №1058-IV.

Суд, дослідивши документи, наявні в матеріалах справи, не знайшов підтвердження правомірності винесеного у розпорядженні Управління пенсійного фонду України в м.Івано-Франківську рішення про припинення виплати пенсії ОСОБА_1, оскільки дане Розпорядження №153589, не відповідає вимогам розпорядчого документу, оскільки не має обовязкових реквізитів, зокрема немає дати винесення, відсутні підстави прийняття рішення, обґрунтування, назви.

Крім того, в судовому засіданні по розгляду даної справи представником позивача не було надано суду належних доказів, які б підтверджували правомірність дій відповідача, якими припинено виплату пенсії, зокрема не надано доказів неотримання пенсії позивачем протягом 6 місяців підряд, а також доказів, які б підтверджували факт проживання позивача за кордоном станом на день винесення Розпорядження №153589.

Однак, як свідчить аналіз положень Закону №1058-IV, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняттям пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених статтею 49 цього Закону.

Отже, судом встановлено порушення прав позивача щодо припинення та неотримання пенсійних виплат починаючи з 01.07.2009р.

При цьому, відсутність належним чином оформленого та в установленому порядку винесеного рішення Пенсійного органу відносно припинення виплат пенсії не є підставою вважати, що право позивача на отримання пенсійних виплат не було порушено.

Таким чином, припиняючи позивачу виплату пенсії з 01.07.2009р., відповідач порушив право позивача на мирне володіння своїм майном, у звязку з чим, суд приходить до висновку, що такі дії Управління Пенсійного фонду України в м.Івано-Франківськ є протиправними.

Згідно п.3 ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Разом з тим, суд звертає увагу на наступне.

Частинами 1,3 ст.99 КАС України (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду першої інстанції із позовом) встановлено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, а також спеціального порядку обчислення таких строків.

Положення ч.2 ст.99 КАС України слугують меті забезпечення дотримання принципу правової визначеності, що зокрема слід розуміти як спрямованість на створення ситуації упевненості для суб'єкта владних повноважень, як відповідача по справі, стосовно розуміння відсутності у позивача бажання звертатись з відповідним позовом, у тому числі, захищати свої майнові права. Стосовно майнових прав позивача та обов'язку відповідача у зазначеній категорії адміністративних справ забезпечувати їх реалізацію шляхом здійснення відповідних виплат, це означає також відсутність обов'язку резервувати певну частину коштів за період більше 6 місяців, що, в першу чергу, виправдано та зумовлено специфікою формування та використання коштів державних та місцевих бюджетів, а також інших фондів, якими розпоряджається суб'єкт владних повноважень.

Предметом спору у даній справі є визнання протиправним припинення виплати пенсії відповідачем з 01.07.2009року.

Зважаючи на те, що пенсія за своєю правовою природою є єдиним джерелом існування пенсіонера, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Першого протоколу до Конвенції), а отже до спірних правовідносин необхідно застосовувати ч.1 ст.99 КАС України (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду першої інстанції із позовом) та при визначені права позивача на звернення до адміністративного суду керуватися строками, визначеними в інших законах, зокрема, законах України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

В Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права(статті 1, 3 та 8).

ОСОБА_2 також встановлює, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх, зокрема, у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків фізичних та юридичних осіб, бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (ст.46).

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (ст.ст. 22 та 64).

При цьому, ОСОБА_2 містить імперативну норму, згідно з якою громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень, зокрема, за ознаками місця проживання або іншими ознаками (ст.24).

Відповідно до ст.46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії; нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Системний аналіз даної статті дає підстави дійти до висновку, що у ній містяться два строкових обмеження стосовно виплат пенсії за минулий час: три роки - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з власної вини; без обмеження строку- для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з вини відповідного суб'єкта владних повноважень.

Оскільки судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що припинення нарахування та виплати пенсії позивачу з 01.07.2009р. є протиправною дією суб'єкта владних повноважень - управління Пенсійного фонду України у м.Івано-Франківську, то відповідно до спірних правовідносин має застосовуватися друга умова - виплата пенсії за минулий час без обмеження строку.

Із зазначеного вбачається, що у разі порушення органом Пенсійного фонду України законодавства про пенсійне забезпечення застосування до адміністративного позову шестимісячного строку звернення до суду, встановленого ч.2 ст.99 КАС України (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду), має наслідком неможливість реалізувати передбачене ч.2 ст.46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право пенсіонера на виплату сум пенсії за минулий час та компенсації втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати без обмеження будь-яким строком.

Відповідна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 24.04.2018р. у справі №646/6250/17. Частиною 5 ст.242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим, як встановлено судом на виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.02.2017р. у справі №344/11303/16-а, відповідачем здійснено поновлення виплати пенсії позивачу- Борисюк Л.С. з 07.03.2016р. Таким чином, саме з 07.03.2016р. субєктом владних повноважень відновлено порушене з 01.07.2009р. право позивача, в результаті якого безпідставно позбавлено пенсіонера встановленого законом соціального захисту, а отже відсутній факт порушеного права саме з цього періоду.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.07.2009р. з урахуванням вимог, встановлених ч.2 ст.19 Конституції України та п.3 ч.2 ст.2 КАС України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Згідно вимог пункту першого ч.1 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

З огляду на викладене, є необхідність допустити негайне виконання рішення суду в частині здійснення виплати позивачу пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» у межах суми стягнення за один місяць.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 6, 73, 75, 77, ст.99 (в редакції чинній на момент звернення позивача до суду), 241-246, 255,371 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним Розпорядження №153589, яким припинено виплату пенсії ОСОБА_1 3 01.07.2009 року.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України у м.Івано-Франківську (вул. Незалежності, 44, м.Івано-Франківськ, 76000, 8) щодо припинення пенсійних виплат ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, 17.07.1940 р.н.) починаючи з 01.07.2009р. по 07.03.2016р.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України у м.Івано-Франківську (вул. Незалежності, 44, м.Івано-Франківськ, 76000, 8) поновити виплату раніше призначеної ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, 17.07.1940 р.н.) пенсії з 01.07.2009р. по 07.03.2016р.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині здійснення виплати позивачу пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30 днів з дня його проголошення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області.

Суддя О.В. Шамотайло