Справа № 0940/1749/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/554/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Судової-Хомюк Н.М.,

секретаря судового засідання Дідик Н.С.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Микитюк Р.В.), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в м.Івано-Франківську 15 листопада 2018 року у справі №0940/1749/18 за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про скасування вимоги про сплату податкового боргу,

В С Т А Н О В И В:

27.09.2018 ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, просила, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, визнати незаконною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-13068-25 від 06.06.2018.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем подано звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого внеску від 17.01.2014 за звітний 2013 рік, в якому позивачем самостійно визначено зобов`язання зі сплати єдиного внеску в загальному розмірі 6346,99 грн., яке було частково зменшено на суму переплати в розмірі 4800,76 грн., однак не було повністю сплачено; від 30.04.2015 за звітний 2014 рік, в якому позивачем самостійно визначено зобов`язання зі сплати єдиного внеску в загальному розмірі 4354,14 грн., однак не було сплачено. Суд першої інстанції врахував, що згідно з даними інформаційної системи контролюючого органу, сума заборгованості ОСОБА_3 становила станом на: 31.12.2012 - 2388,05 грн.; 31.12.2013 - 3582,08 грн.; 31.12.2014 - 1546,17 грн.; 31.12.2015 у розмірі 5900,31 грн.; 31.12.2016 у розмірі 5900,31 грн.; 31.12.2017 у розмірі 5900,31 грн., що підтверджується витягами з особової картки позивача по єдиному внеску. Суд першої інстанції зауважив, що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) позивача зі сплати єдиного внеску була визначена контролюючим органом на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, що відповідає положенням Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», тоді як розмір зазначеної в оскаржуваній вимозі недоїмки, позивачем у межах даної справи не оскаржується.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2018 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідачем порушено строки та порядок проведення камеральної перевірки, що позбавило позивача можливості документально довести факт відсутності боргового зобов'язання. Скаржник вказує, що відповідач не покликається на жоден нормативний акт, який би підтверджував правомірність та законність його дій. Також зауважує, що обставини, встановлені судом першої інстанції, є неповними, не відповідають обставинам справи та предмету позову.

В судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримала, представник відповідача щодо апеляційної скарги заперечила, просила залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України не відповідає.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_3 є платником єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

27.06.2018 ОСОБА_3 отримала вимогу про сплату боргу від 06.06.2018 №Ф-13068-25, надіслану ГУ ДФС у Івано-Франківській області, відповідно до якої станом на 31.05.2018 заборгованість (недоїмка) зі сплати єдиного внеску становить 5900,31 грн. (а.с.8).

06.07.2018 ОСОБА_3 подала скаргу у ДФС України, просила скасувати вказану вимогу, однак 08.08.2018 ДФС України винесено рішення про результати розгляду скарги, яким вимогу про сплату боргу від 06.06.2018 №Ф-13068-25 залишено без змін, а скаргу ОСОБА_3 - без задоволення.

Вважаючи, що вимога про сплату боргу від 06.06.2018 №Ф-13068-25 винесена неправомірно та підлягає скасуванню, ОСОБА_3 звернулась із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Підпунктом 14.1.153 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, в реакції чинній на час формування податкової вимоги, (далі - ПК України) встановлено, що податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Відповідно до положень статті 59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов'язання.

Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов'язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов'язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.

Податкова вимога надсилається (вручається) також платникам податків, які самостійно подали податкові декларації, але не погасили суми податкових зобов'язань у встановлені цим Кодексом строки, без попереднього надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Таким чином, податкова вимога є документом, яким контролюючий орган повідомляє платника податків про невиконання ним свого податкового обов'язку і виникнення податкового боргу.

Відповідно до пункту 49.2 статті 49 ПК України платник податків зобов'язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період, в якому виникають об'єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є. Цей абзац застосовується до всіх платників податків, в тому числі платників, які перебувають на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності.

Так, правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI), відповідно до частини 1 статті 1 якого єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування (п.2); недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом (п.6).

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону №2464-VI облік осіб, зазначених у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування

Відповідно до пунктів 4, 1 частини 2 статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов'язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Статтею 9 Закону №2464-VI встановлено, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону №2464-VI завданнями центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, є забезпечення адміністрування єдиного внеску шляхом його збору, ведення обліку надходжень від його сплати та здійснення контролю за сплатою єдиного внеску.

Згідно з частиною 4 статті 25 Закону №2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов'язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) страхувальниками, визначеними Законом №2464-VI встановлено Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженою Наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449, (далі - Інструкція) пунктом 3 розділу VI якої встановлено, що органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається) платникам, зазначеним у підпункті 4 (особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності) пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Пунктом 4 розділу VI Інструкції встановлено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Таким чином, визначальним для вирішення спору є встановлення факту сплати (несплати) позивачем єдиного внеску на підставі як даних інформаційної системи органу доходів і зборів, а саме, зворотного боку облікової картки платника, так і первинних документів щодо нарахування (декларації, розрахунки) та сплати (платіжні доручення) єдиного внеску позивачем.

Як пояснив в судовому засіданні представник відповідача, що вимога про сплату боргу від 06.06.2018 №Ф-13068-25 сформована з врахуванням даних інформаційної системи контролюючого органу, згідно з якими сума нарахувань зі сплати позивача єдиного внеску становила станом на 31.12.2012 - 2388,05 грн., на 31.12.2013 - 3582,08 грн., на 31.12.2014 - 1546,17 грн., на 31.12.2015 - 5900,31 грн., на 31.12.2016 - 5900,31 грн., на 31.12.2017 - 5900,31 грн.

До матеріалів справи відповідачем долучено копії електронних Звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2013 рік та 2014 рік (Додаток 5 до Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (пункт 3.2 розділу ІІІ)), а також витяг з картки платника (з Автоматизованої інформаційної системи ДФС України «Податковий блок»), відповідно до яких ОСОБА_3 у 2013 році самостійно визначено розмір єдиного внеску 6346,99 грн., у 2014 році - 4354,14 грн.

Проте, суд апеляційної інстанції зазначає, що Порядком формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженим Наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 №435, встановлювалась можливість подання звіту як засобами електронного зв'язку в електронній формі, так і у паперовій формі. При цьому, відповідальним за достовірність внесених даних з паперового носія визначено відповідальну особу територіального органу Державної фіскальної служби України та встановлено, що електронна форма Звіту, що подається на електронних носіях, повинна бути ідентичною Звіту на паперових носіях.

Аналогічні положення закріплювались і Порядком формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженим Наказом Міністерства доходів і зборів України від 09.09.2013 № 454, чинним до 30.04.2015, та Порядком формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженим Постановою Правління Пенсійного фонду України від 08.10.2010 №22-2, чинним до 08.01.2014.

Відповідно до даних картки платника станом на 31.12.2012 недоїмка зі сплати єдиного внеску становила 2388,05 грн., 21.10.2013 збільшено недоїмку на 1194,03 грн., 11.01.2014 зараховано (сплачено до бюджету) 4800,76 грн. (переплата 1218,68 грн.), 20.01.2014 нараховано 1218,67 грн., 10.02.2014 нараховано 1546,23 грн., недоїмка (заборгованість) 1546,22 грн., 16.04.2014 зараховано (сплачено) 1268 грн., недоїмка (заборгованість) 278,22 грн., 22.04.2014 нараховано 1267,95 грн., недоїмка (заборгованість) 1546,17 грн., станом на 31.12.2014 сальдо на початку року 1546,17 грн. (заборгованість), 05.05.2015 нараховано 4354,14 грн., недоїмка (заборгованість) 5900,31 грн., станом на 31.12.2015 сальдо на початок року 5900,31 грн. (заборгованість), станом на 31.12.2016 сальдо на початок року 5900,31 грн. (заборгованість), станом на 31.12.2017 сальдо на початок року 5900,31 грн. (заборгованість) (а.с.32-37).

В свою чергу, в суді апеляційної інстанції скаржником до матеріалів справи долучено копії звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2011, 2012, 2013 роки, поданих у паперовій формі, а також копії податкової декларації про майновий стан і доходи за 2011 рік та податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 2013 рік.

Як вбачається з вказаних документів у 2011 році позивач подав декларацію з нульовим доходом, єдиний внесок не нараховано, у 2012 році нараховано 4572,42 грн. єдиного внеску, у 2013 році задекларовано 49900 грн. доходу та нараховано 4800,76 грн. єдиного внеску, сплата якого підтверджена долученою до матеріалів справи копією квитанції №1088.105.1 від 11.01.2014, а не 6346,99 грн., як зазначає відповідач.

Також до матеріалів справи скаржник долучила копію довідки про відсутність заборгованості по податках, зборах від 01.07.2011 №10356/10/19/012/4259, видану ДПІ в м.Івано-Франківську, згідно з якою проведені остаточні розрахунки щодо платежів, контроль за справлянням яких здійснюють органи державної податкової служби, станом на дату реєстрації довідки у платника податків відсутні грошові зобов'язання та податковий борг.

Окрім того, 18.03.2014 ОСОБА_3 подала заяву про переведення на загальну систему оподаткування з 01.04.2014 та зняття нарахування єдиного податку по термінах, що не настали. Згідно з квитанцією від 15.04.2014 №638.163.1/31075 ОСОБА_3 сплатила 1268 грн. єдиного внеску за три місяці 2014 року.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача надав пояснення, згідно з якими дані в інформаційну систему контролюючого органу внесені з даних поданих платником податків у паперовій формі звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску та відображені у картці платника, інформація про заборгованість станом на 31.12.2012 передана з органів Пенсійного фонду України, який до серпня 2013 року вів облік платників єдиного внеску, забезпечував збір та ведення обліку страхових коштів, контролював повноту та своєчасність їх сплати.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги подані стороною відповідача на підтримання своїх заперечень щодо позовних вимог долучені копії електронних Звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2013 рік та 2014 рік, а також витяги з картки платника (з Автоматизованої інформаційної системи ДФС України «Податковий блок»), які відмінні від їх паперової форми, поданої позивачем до податкового органу, оскільки відповідальність за ідентичність паперової та електронної форм звітів покладено саме на працівника контролюючого органу, а не на позивача як платника ЄСВ.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

В силу приписів частини 2 статті 77 КАС України обов'язок щодо доказування правомірності формування та направлення податкової вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-13068-25 від 06.06.2018 покладається на відповідача, тоді як відповідачем до суду не надано переконливих доказів обґрунтованості та законності оскаржуваної вимоги.

Оскільки визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі, а тому суд під час розгляду справи повинен створювати необхідні умови для всебічного, повного й об'єктивного дослідження обставин справи, однак не зобов'язаний підміняти собою учасників процесу, шукаючи докази виключно за власною ініціативою. Адміністративний суд має активно підтримувати перебіг провадження, досліджувати фактичні обставини справи в найбільш повному обсязі.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними покликання скаржника на порушення контролюючим органом строків та порядку проведення камеральної перевірки як на підставу протиправності винесення оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки), оскільки в даному випадку оскаржувана вимога сформована на підставі даних звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів, проведення камеральної перевірки пунктом 3 розділу VI Інструкції не передбачено.

Підсумовуючи вказане, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що за недоведеності відповідачем наявності у позивача боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, відсутності належних, допустимих і беззаперечних доказів такого боргу, оскаржувана вимога контролюючого органу не відповідає вимогам частини 2 статті 2 КАС України, є необґрунтованою та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення ст.317 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що висновки суду першої інстанції щодо правомірності винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-13068-25 від 06.06.2018, такі зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Щодо судових витрат, то з врахуванням ст.139 КАС України слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_3 1762 грн. (тисячу сімсот шістдесят дві гривні) судового збору, сплаченого за подання позовної заяви відповідно до квитанції №ПН219825С1 від 25.09.2018, та 1057,20 грн. (тисячу п'ятдесят сім гривень двадцять копійок) судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги відповідно до квитанції №0.0..1 від 25.01.2019.

В свою чергу вимога скаржника про стягнення витрат на проїзд задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до частини 1 статті 135 КАС України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 308, 310, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2018 року у справі №0940/1749/18 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про скасування вимоги про сплату податкового боргу задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-13068-25 від 06.06.2018.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_3 1762 грн. (тисячу сімсот шістдесят дві гривні) судового збору, сплаченого за подання позовної заяви відповідно до квитанції №ПН219825С1 від 25.09.2018 та 1057,20 грн. (тисячу п'ятдесят сім гривень двадцять копійок) судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги відповідно до квитанції №0.0..1 від 25.01.2019.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 09.04.2019