Справа № 520/2326/19
Суддя: Чудних С.О.
Дата ухвалення: 2019-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2019 р. № 520/2326/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чудних С.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до Адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради (вул. Благовіщенська, буд. 34, м. Харків, 61052) про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд визнати відмову Адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради в наданні йому інформації згідно запиту від 17.01.2019 протиправною та зобов'язати задовольнити запит ОСОБА_1, надавши відповідну інформацію.

В обґрунтування позову позивачем вказано, що він звернувся 17.01.2019 до Адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради із запитом про отримання публічної інформації, а саме: проінформувати Всеукраїнську громадську організацію "Громадський контроль" в особі ОСОБА_1 про результати розгляду адміністративних матеріалів відносно гр. ОСОБА_2, яка здійснила правопорушення за ознаками ч.2 ст. 156 КУпАП із зазначенням прийнятого рішення. Листом від 23.01.2019 №0/1/03.02-53-19 Адміністрація Холодногірського району повідомила позивача про те, що запитувана ним інформація є такою, що містить персональні данні третьої особи, а тому позивачу необхідно звернутись із запитом оформленим з дотриманням приписів законодавства, які регулює Закон України "Про захист персональних даних". 05 лютого 2019 року позивач повторно звернувся із запитом до відповідача щодо надання інформації про розгляд адміністративних матеріалів відносно гр. ОСОБА_2 із зазначенням прийнятого рішення за результатами розгляду даних матеріалів. Листом від 13.02.2019 №1/2/03.02-53-19 відповідач відмовив ОСОБА_1 з тих же підстав, що викладені у листі від 23.01.2019 №0/1/03.02-53-19. На думку позивача, такі дії відповідача є протиправними і незаконними та, як наслідок, порушують права позивача щодо доступу до інформації.

Ухвалою суду відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов, а позивачеві - відповідь на відзив.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачу, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Представник відповідача надав до суду відзив, у якому зазначив, що запитувана позивачем інформація є інформацією про третю особу. Норми Закону України "Про захист персональних даних" у частині доступу особи до інформації про третю особу є спеціальними щодо норм Закону України "Про доступ до публічної інформації", а тому порядок доступу до запитуваної інформації установлений Законом України "Про захист персональних даних", який регулює правові відносини, пов'язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя. Вказані відповіді на запит на інформацію надані з урахуванням приписів ст. 16 Закону України "Про захист персональних даних", Порядку розгляду запитів на публічну інформацію в Харківській міській раді та її виконавчих органах, затвердженого рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 10.06.2015 № 337, та з урахуванням рекомендацій, наданих Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини з цього питання. Отже, запити позивача від 17.01.2019 та 05.02.1019 підлягали розгляду згідно із Законом України "Про захист персональних даних". Адміністрація району як володілець персональних даних зобов'язана забезпечити захист персональних даних від неправомірного (несанкціонованого) доступу, тому відповідями від 23.01.2019 № 0/1/03.02-53-19 та від 13.02.2019 № 1/2/03.02-53-19 позивачеві надані відповідні роз'яснення щодо порядку отримання запитуваної інформації в строк, передбачений частиною п'ятою статті 16 Закону України "Про захист персональних даних". Отже, позовні вимоги позивача є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження бездіяльності суб'єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію.

Частиною 2 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Поряд із тим, представник відповідача просив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, оскільки на думку відповідача розгляд даної справи становить суспільний інтерес, адже стосується здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 259 Кодексу адміністративного судочинства України клопотання позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження подається у письмовій формі одночасно з поданням позовної заяви або може міститися у ній.

Відповідно до ч. 1 ст. 260 Кодексу адміністративного судочинства України, питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Судом було ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного провадження з власної ініціативи як іншу справу, для якої пріоритетним є швидке вирішення справи згідно ч. 2 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України, а не за клопотанням позивача, яке подається згідно ч. 1 ст. 259 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно ч. 2 ст. 260 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку, передбаченому частиною першою статті 259 цього Кодексу, за наслідками розгляду відповідного клопотання позивача суд з урахуванням конкретних обставин справи може: задовольнити клопотання та визначити строк відповідачу для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження або відмовити в задоволенні клопотання та розглянути справу за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 260 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача протягом двох днів із дня її надходження до суду постановляє ухвалу про: залишення заяви відповідача без задоволення; розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

З огляду на те, що судом ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного провадження з власної ініціативи та у зв'язку з відсутністю клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного провадження відповідно судом не визначалося строку відповідачу для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, тому правила передбачені ч. 4 ст. 260 Кодексу адміністративного судочинства України в даному випадку не застосовуються, оскільки не передбачено подання відповідачем заяви із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження в даному випадку.

Згідно ч. 3 ст. 166 Кодексу адміністративного судочинства України, заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Враховуючи вищевикладене, заяву відповідача із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного провадження суд залишає без розгляду.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Судом з матеріалів справи встановлено, що позивач 17.01.2019 звернувся до Адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради із запитом про отримання публічної інформації, а саме: проінформувати Всеукраїнську громадську організацію "Громадський контроль" в особі ОСОБА_1 про результати розгляду адміністративних матеріалів відносно гр. ОСОБА_2, яка здійснила правопорушення за ознаками ч.2 ст. 156 КУпАП із зазначенням прийнятого рішення за результатами розгляду матеріалів.

Листом від 23.01.2019 №0/1/03.02-53-19 Адміністрація Холодногірського району повідомила позивача про те, що запитувана ним інформація є такою, що містить персональні дані третьої особи, а тому позивачу необхідно звернутись із запитом оформленим з дотриманням приписів законодавства, які регулює Закон України "Про захист персональних даних".

05 лютого 2019 року позивач повторно звернувся із запитом до відповідача щодо надання інформації про розгляд адміністративних матеріалів відносно гр. ОСОБА_2 із зазначенням прийнятого рішення за результатами розгляду даних матеріалів.

Адміністрація Холодногірського району листом від 13.02.2019 №1/2/03.02-53-19 повідомила ОСОБА_1 про неналежне оформлення ним запиту, та запропонувала привести даний запит у відповідність до положень Закону України "Про захист персональних даних". У разі надходження запиту, оформленого з дотриманням приписів чинного законодавства, він буде розглянутий. Також, повідомили позивача, що за незаконне збирання, зберігання та використання конфіденційної інформації про особу передбачена кримінальна відповідальність.

Не погоджуючись із діями відповідача щодо відмови у наданні запитуваної інформації, позивач звернувся до суду із даним позовом.

По суті спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та інформації, що становить суспільний інтерес визначений положеннями Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Так, відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації визначених цим Законом.

Відповідно до положень ч.5 ст. 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" запит на інформацію має містити: 1) ім'я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв'язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Разом з тим, відповідно до приписів ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Закон України "Про інформацію" встановлює, що кожен має право на вільне одержання, використання, поширення, зберігання та захист інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Під інформацією Закон розуміє будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Положеннями статті 7 Закону України "Про інформацію" визначено, що ніхто не може обмежувати право особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

При цьому, Законом України "Про доступ до публічної інформації" передбачено порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ, зокрема, до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень.

Водночас, відповідно до положень ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Суд зазначає, що вказаний перелік є вичерпним, а відтак розширеному тлумаченню не підлягає.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом .

Отже, ненадання запитуваної інформації, володіння якою не заперечується відповідачем, суперечить положенням Закону України "Про доступ до публічної інформації", а відтак така відмова є протиправною та свідчить про допущення з боку розпорядника інформації, Адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради порушень діючого законодавства.

Поряд із цим, суд зазначає, що Закон України "Про доступ до публічної інформації" визначає також інформацію з обмеженим доступом та підстави, за якими розпорядник інформації може обмежити доступ до інформації.

Як зазначив, відповідач у своєму відзиві, судження позивача про не віднесення запитуваної ним інформації до інформації з обмеженим доступом є помилковим.

Так, суд зазначає, що статтею 6 вищезазначеного Закону визначено, що інформацією з обмеженим доступом є: конфіденційна інформація; таємна інформація; службова інформація.

Крім того, частиною 2 вказаної норми передбачено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошення інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Зі змісту поданих позивачем запитів 17.01.2019 та 05.02.2019, судом встановлено, що ОСОБА_1 запитувалась інформація щодо результатів розгляду адміністративних матеріалів відносно гр. ОСОБА_2

Аналізуючи вищевказані приписи діючого законодавства, суд дійшов висновку, що обмеженню підлягає інформація, а не документ. Тобто, вказане слід розуміти таким чином, що у випадку, якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

У такому випадку копія документа повинна надаватися шляхом ретушування інформації, доступ до якої обмежено або іншим способом на вибір розпорядника інформації.

Таким чином, слід дійти висновку, що Закон України "Про доступ до публічної інформації" забороняє розпоряднику інформації відмовляти у доступі до інформації, натомість наділяючи розпорядника інформації правом визначення обсягів інформації, що надається.

Тобто, відмова в наданні інформації є обґрунтованою лише у разі, якщо розпорядник на запит вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію. В іншому випадку така відмова надати запитувану інформацію є необґрунтованою та такою, що суперечить Закону.

Поряд із тим, листи відповідача, якими позивачу відмовлено у наданні запитуваної інформації не містять посилань, яким чином надання запитуваної інформації завдасть шкоди інтересам третьої особи, і чому обмеження доступу до інформації відповідає таким інтересам; в чому саме ця шкода полягає і в чому полягає її істотність; не зазначено причинно-наслідкового зв'язку між наданням доступу та можливим настанням шкоди; чому шкода від надання інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Разом з тим, суд наголошує на тому, що посилання відповідача при розгляді інформаційних запиті позивача на Закон України "Про захист персональних даних", як законну підставу щодо ненадання запитуваної інформації є необґрунтованими, оскільки предметом запиту було саме зазначення результатів розгляду адміністративних матеріалів складених у відношенні до гр. ОСОБА_2, а не надання персональних даних останньої.

Таким чином, відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів того, що зазначена інформація є з обмеженим доступом, або містить персональні дані.

Приймаючи до уваги вище наведене, суд доходить висновку, що відповідачем протиправно відмовлено у задоволенні запиту позивача від 17.01.2019 на отримання публічної інформації.

Щодо позовних вимог про зобов'язання Адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради надати інформацію на запит ОСОБА_1 від 17.01.2019, суд виходить з наступного.

Суд зазначає, що обрана судом форма захисту порушених прав у даному випадку не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Втручанням у дискреційні повноваження суб'єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов'язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб'єкта владних повноважень.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб'єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб'єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов'язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов'язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Суд звертає увагу, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Вище вказана позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 22 грудня 2018 року у справі № 804/1469/17 та у постанові від 31 січня 2019 року у справі №806/1772/18.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Тобто, законодавець передбачив обов'язок суду змусити суб'єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

У судовому рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Олссон проти Швеції" від 24 березня 1988 року (скарга №10465/83) зазначено, що серед вимог, які суд визначив як такі, що випливають з фрази "передбачено законом", є наступні:

- будь-яка норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію;

- фраза "передбачено законом" не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципу верховенства права. У внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічної влади у здійснення прав;

- закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання влади.

Запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб'єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суди зобов'язані відновити порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

При цьому суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Але ж в даному випадку втручання у дискреційні повноваження відповідача є виправданими, оскільки відсутній інший дієвий спосіб захисту порушеного права позивачів.

А завданням адміністративного судочинства, у відповідності до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. При цьому, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди при розгляді справ застосовують принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а також Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод як джерело права.

Так, у рішенні у справі Волохи проти України зазначено: "Таким чином, суд доходить висновку, що це втручання не може розглядатися як таке, що було здійснене "згідно із законом", оскільки законодавство України не визначає з достатньою чіткістю межі та умови здійснення органами влади своїх дискреційних повноважень у сфері, про яку йдеться, та не передбачає достатніх гарантій захисту від свавілля при застосуванні таких заходів спостереження."

Будь-яка дія органів державної влади має будуватися на цьому принципі, а відтак чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні (Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Броньовський проти Польщі" від 22 червня 2004 року). Закон вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. В національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито. (Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гавенда проти Польщі" від 14 березня 2002 року, Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Аманн проти Швейцаріїї" від 16 лютого 2000 року).

З урахуванням викладеного, враховуючи неодноразове звернення позивача за запитуваною інформацією та протиправність відмови у її наданні, суд дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є зобов'язання Адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради надати інформацію на запит ОСОБА_1 від 17.01.2019.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на те, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено правомірності вчинених ним дій, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до положень ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчити певні дії - задовольнити.

Визнати відмову Адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради в наданні ОСОБА_1 інформації згідно запиту від 17.01.2019 протиправною.

Зобов'язати Адміністрацію Холодногірського району Харківської міської ради надати інформацію на запит ОСОБА_1 від 17.01.2019.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради (вул. Благовіщенська, буд. 34, м. Харків, 61052) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) судові витрати у розмірі 768,40 (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок) грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.О.Чудних