Справа № 826/15763/17
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2019-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В., Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 19 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Калинівка-Преміум" до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В :

ТОВ "Торговий Дім "Калинівка-Преміум" звернулося до Окружного адміністративного суду м.Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДФС у м. Києві від 23.08.2017 №, №, №, №.

Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 19 листопада 2018 року позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 19 листопада 2018 року та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому рішення є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, у період з 15.05.2017 року до 26.06.2017 року Головним управління ДФС у м. Києві проведено планову виїзну перевірку ТОВ "Торговий дім "Калинівка-Преміум" з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2014 року до 31.03.2017 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 року до 31.03.2017 року.

В ході перевірки було встановлено, що позивачем порушено, зокрема:

- підпункт 14.1.27 пункту 14.1 статті 14, пункти 44.1, 44.2 статті 44, пункту 138.2 статті 138, підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, підпункт 135.5.4 пункту 135.5, пункт 135.1 статті 135, підпункт 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, частину першу, другу статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", у результаті чого занижено податок на прибуток на суму 1 249 581,00 грн., у тому числі за 2014 рік - 856 852,00 грн., за І квартал 2017 року - 402 729,00 грн.;

- пункт 185.1 статті 185, пункти 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, пункти 201.1, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість у розмірі 1 263 993,00 грн., у тому числі за листопад 2014 року - 465 106,00 грн., за грудень 2014 року - 287 622,00 грн., за січень 2015 року - 238 180,00 грн., за січень 2016 року - 176 897,00 грн., за березень 2017 року - 96 188,00 грн., а також завищено суми від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного податкового періоду у розмірі 124 893,00 грн.;

- статтю 1 Закону України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті" у зв'язку з ненадходження валютної виручки від компанії нерезидента "Impo Fruit" (Республіка Білорусь) за контрактом від 16.03.2016 року №32-2016 на валютний рахунок позивача у розмірі 5400,00 дол. США еквівалент 142 011,95 грн.

Результати перевірки оформлені Актом від 04.07.2017 року № 281/26-15-14-01-03/38947036,

23.08.2017 року на підставі висновків Акта перевірки відповідачем було прийнято наступні податкові повідомлення - рішення:

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 1 579 991,00 грн., у тому числі за основним платежем - 1 263 993,00 грн. та штрафними санкціями у розмірі 315 998,00 грн.;

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 1 561 976,00 грн., у тому числі за основним платежем - 1 249 581,00 грн. та штрафними санкціями - 312 395,00 грн.;

- №, яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість за березень 2017 року в розмірі 124 893,00 грн.;

- №, яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) та/або пеню, у тому числі за порушення строку розрахунку у зовнішньоекономічній діяльності в розмірі 58211,43 грн.

Позивач, не погоджуючись з вказаними рішеннями відповідача, звернувся з даним позовом до суду.

З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Спірні правовідносини внормовано приписами Податкового кодексу України (далі - ПК України), Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та нормативними актами, прийнятими на їх виконання.

За змістом статті 198 ПК України право платника податків на включення сум податку на додану вартість (далі - ПДВ) до податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання цим платником податків товарів (робіт, послуг), основних фондів (необоротних активів) (щодо останніх, крім того, будівництво, спорудження, створення), призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям його господарської діяльності; підтвердження обліковими, розрахунковими документами, зокрема щодо податкового кредиту - податковою накладною, виписаною постачальником-платником ПДВ, митною декларацією (іншими подібними документами, перелік яких встановлений пункт 201.11 статті 201 ПК України) сум витрат на придбання товару (робіт, послуг) та ПДВ, нарахованого (сплаченого) в ціні придбання товару (робіт, послуг).

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-XIV господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Приписами статті 9 вказаного Закону визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, реєстрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків та зборів, ведення яких передбачено законодавством (пункт 44.1 статті 44 ПК України).

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому, відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Таким чином, підставою для виникнення у платника права на податковий кредит з податку на додану вартість, а також включення витрат до складу оподатковуваного доходу є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Отже, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов'язковою умовою для формування податкового кредиту та витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами під час вирішення цієї справи.

При цьому, колегія суддів зазначає, що норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні врахувати, що відповідно до вимог ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, обов'язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб'єктом владних повноважень покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом першої інстанції встановлено, що за перевіряємий період відбулися господарські відносини між позивачем та його контрагентами, зокрема:

- 01.05.2014 року між позивачем (замовник) та СТОВ "Стрілець"(постачальник) укладено Договір від 01.05.2014 року № 01/05-14 та договір поставки від 01.06.2014 року № 01/06-14, згідно умов якого протягом 2014 року позивачем придбавалась плодоовочева продукція;

- 01.06.2015 року між позивачем та ТОВ "Полісервіс" було укладено Договір купівлі-продажу №01/06-15, згідно умов якого здійснювалось придбання плодоовочевої продукції в охоплений перевіркою період;

- 30.04.2015 року між позивачем та ТОВ "Траст Інвестмент" укладено Договір купівлі-продажу №2, згідно якого здійснювалось придбання плодоовочевої продукції;

- 03.01.2015 року між позивачем та ТОВ "Фрут Лайт" укладено договір поставки №ТДКП-0301/2015, згідно з яким здійснювалось придбання плодоовочевої продукції в охоплений перевіркою період.

На підтвердження фактичного виконання вказаних договорів позивачем надано до суду: податкові накладні, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, банківські виписки.

На підтвердження здійснення перевезень придбаної плодоовочевої продукції в торгові мережі позивачем надано до суду договір від 02.01.2014 року №2-02/01/14 транспортного перевезення, укладений із ТОВ "Транс-Ресурс", акти наданих послуг щодо отримання (закупівлі) транспортних послуг, реєстри на транспорт, податкові накладні, товарно-транспортні накладні, у яких зазначено марку автомобіля та державний номер, вантажоодержувач (торгові мережі міста Києва), пункт розвантаження, пункт навантаження, прізвище бухгалтера, водія/експедитора, номер накладної, сума товару, маса. Додано також талон замовлення автомобіля в автопідприємства ТОВ "Транс-ресурс", в яких зазначено дату складання, державний номер автомобіля, показання спідометра, час та вартість.

Крім того, у матеріалах справи містяться докази реалізації придбаного у вказаних контрагентів товару, зокрема картки по рахунках №281, №61.

Колегія суддів апеляційної інстанції, дослідивши всі матеріали справи, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявні у справі господарські договори і складені на їх виконання первинні бухгалтерські та податкові документи відповідають вимогам бухгалтерського і податкового законодавства та є належними і допустимими доказами по справі, дійсність і достовірність яких не була спростована відповідачем.

Дані докази повністю підтверджують фактичність здійснення господарських операцій позивача з його контрагентами та правомірність відображення ним цих операцій у податковому обліку за вказані звітні періоди, спростовують висновки перевірки про заниження податку на додану вартість та податку на прибуток.

Водночас, зазначені в акті перевірки та апеляційній скарзі висновки про відсутність реального виконання господарських зобов'язань, порушення позивачем вимог податкового законодавства є нормативно необґрунтованими і документально не підтвердженим.

Зокрема, колегія суддів не приймає до уваги посилання контролюючого органу на те, що контрагенти позивача не мали необхідних основних засобів, транспортних засобів, сировини, матеріалів та трудових ресурсів, які є необхідними для проведення господарської діяльності, з огляду на наступне.

Відповідно до листа Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року №742/11/13-11 про відсутність факту здійснення господарської операції можуть свідчити, зокрема, такі обставини: всупереч даним податкового обліку будь-кого з учасників операції відсутні зміни активів, зобов'язань чи власного капіталу принаймні в одного з таких учасників (наприклад, збільшення статутного капіталу особи за рахунок активів, що не мають ринкової вартості, зокрема фіктивних цінних паперів, тобто цінних паперів, обіг яких на момент вчинення операції був припинений після оприлюднення даних щодо скасування свідоцтва про реєстрацію їх випуску); отримання майнової вигоди чи права на таку вигоду будь-кого з учасників операції виключно шляхом зменшення бази оподаткування з певного податку та/або отримання коштів із Державного бюджету за одночасної відсутності об'єктивної можливості отримати майнову вигоду від цієї операції в інший спосіб (наприклад, експорт товару на підставну особу, яка не має відповідної реєстрації чи не веде будь-якої господарської діяльності, виключно з метою отримання документів, що підтверджують право на бюджетне відшкодування з податку на додану вартість; «тимчасова» поставка товару (тобто з подальшим поверненням того самого товару без обґрунтованої економічної причини в наступних податкових періодах постачальнику від покупця безпосередньо або через ланцюг посередників) тим платником податку, в якого за результатами певного податкового періоду наявне від'ємне значення податкових зобов'язань із податку на додану вартість тому учаснику, який має зобов'язання до сплати в бюджет тощо); - результати, відображені у даних податкового обліку будь-кого з учасників господарської операції, фактично не настали внаслідок відсутності відповідних дій будь-кого з учасників такої операції (наприклад, відображення отримання послуг без їх фактичного надання або в разі їх надання іншою особою, ніж та, що вказана у даних податкового обліку чи первинних документах; імітація купівлі товару в особи, яка ніколи його не продавала тощо).

Разом з тим, з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість обов'язковому з'ясуванню підлягають обставини щодо руху активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції; установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Колегія суддів зазначає, що у акті перевірки та апеляційній скарзі відповідач не ставив під сумнів та не заперечував наявність у контрагентів позивача спеціальної податкової правосуб'єктності на момент укладення і виконання зазначених правочинів; не посилався на випадки ухиляння контрагентів позивача від сплати податків та зборів, визначення їми сум податкових зобов'язань, винесення вироків посадовим особам підприємств за фактом ухиляння від сплати податків в результаті конкретних господарських операцій або будь-які інші відомості, які можуть бути визначені як підстави та докази укладення сторонами угод з метою неправомірного отримання податкових вигод; не заперечувався факт декларування та сплати як позивачем так і його контрагентами сум податку на додану вартість за наслідками спірних фінансово-господарських операцій.

При цьому, як вбачається з акту перевірки контролюючим органом не здійснювалась належна перевірка первинно-бухгалтерських документів СТОВ "Стрілець", ТОВ "Полісервіс", ТОВ "Траст Інвестмент", ТОВ "Фрут Лайт", не перевірялась наявність господарсько-правових стосунків з іншими суб'єктами господарювання, складських приміщень, транспортних засобів; наявність правовідносин по зберіганню матеріальних цінностей; наявність укладених цивільно-правових угод з іншими суб'єктами господарювання.

Жодних належних та допустимих доказів щодо відсутності у контрагентів позивача - матеріальних ресурсів відповідачем суду не надано, а відсутність основних фондів не може свідчити про відсутність адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов'язань та відсутність фактичних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобов'язань, що унеможливлює здійснення господарської діяльності, оскільки наведені обставини не позбавляють суб'єкта господарювання можливості здійснювати посередницьку діяльність, залучати виробничі та трудові ресурси інших суб'єктів господарювання для виконання зобов'язань по укладених ним договорах.

У пункті 71 рішення у справі "Булвес" АД проти Болгарії" ЄСПЛ зазначив, що "компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків".

Викладені відповідачем аргументи для визначення позивачу суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість та податку на прибуток є недостатніми, оскільки податкове законодавство України не ставить право платника податків в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів чи відсутності у контрагентів основних фондів, кваліфікованого персоналу, знаходження за заявленою юридичною адресою тощо. В разі порушення контрагентом податкової дисципліни відповідальність та негативні наслідки мають настати саме для цієї особи.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 31.01.2011 року у справі № 21-47а10.

Щодо посилання відповідача на те, що СТОВ "Стрілець", ТОВ "Полісервіс", ТОВ "Траст Інвестмент", ТОВ "Фрут Лайт" є учасниками кримінальних проваджень, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою, проте контролюючим органом, всупереч вимог ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, такого доказу як вирок надано не було.

Оцінка документів, як письмових доказів, здійснюється відповідно до положень процесуального принципу допустимості доказів, закріпленого на час вирішення спору статтею 74 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною другою якої визначено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Колегія суддів вказує на те, що сам факт порушення кримінальної справи не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентами.

Доказів наявності вироків суду відносно позивача чи його контрагентів за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.205 КК України (фіктивне підприємництво), відповідачем не надано, а договори, укладені позивачем з даним товариствами не визнані нечинними.

Враховуючи наведене, колегія судів приходить до висновку, що саме по собі внесення кримінальних проваджень до Єдиного реєстру досудового розслідувань не може розглядатися як беззаперечний доказ відсутності фактичного здійснення спірних операцій.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку. Отже, господарська операція пов'язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК.

Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов'язаний суб'єкт владних повноважень.

У пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України" ЄСПЛ зазначив, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Так, наведені інспекцією аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між позивачем та контрагентом, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень статті 74 КАС України. Чинним законодавством України на сторону господарських операцій - покупця товару (робіт, послуг), який є платником податків, не покладено обов'язку в подальшому за можливі будь-які неправомірні дії постачальників товару (послуг) зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на формування валових витрат та податкового кредиту.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що невиконання контрагентами податкових зобов'язань тягне за собою настання відповідальності лише для зазначених суб'єктів і не може бути підставою для притягнення до відповідальності іншого суб'єкта господарювання.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, на якого положеннями ст.73 КАС України покладено обов'язок доказування правомірності прийнятих рішень, обставин, які б спростовували факт здійснення господарських операцій, достовірності і повноти відображення податку на додану вартість та податку на прибуток за вказаними спірними господарськими операціями.

Враховуючи наведене колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДФС у м. Києві від 23.08.2017 року №, №, №, оскільки правомірність декларування позивачем спірних сум підтверджена матеріалами справи, а тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 23.08.2017 року, з огляду на наступне.

Так, контролюючим органом позивачу було нараховано пеню на суму 3981,50 дол. США у розмірі 2245,57 дол. США (еквівалент 58211,43 грн.) за порушення термінів валютних розрахунків за експортним контрактом від 16.03.2016 року №32-2016 з компанією "Impo Fruit".

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що позивач з метою повернення валютної виручки за експортним контрактом від 05.03.2016 року №32-2016, до настання граничного строку повернення валютної виручки, встановленого Законом України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті" від 23.09.1994 року №185/94-ВР (з наступними змінами та доповненнями), а саме 20.09.2016 року звернувся до Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України з позовом до компанії "Impo Fruit" (Республіка Білорусь) щодо стягнення боргу в сумі 5400,00 доларів США, пені в розмірі 4082,40 доларів США, 3% річних в розмірі 47,93 доларів США. Справу було прийнято до провадження МКАС при ТПП України до настання строку повернення валютної виручки, встановленого статтею 1 цього Закону.

Рішенням МКАС при ТПП України від 21.02.2017 року у справі АС №412б/2016 вирішено стягнути 1418,50 доларів з компанії "Impo Fruit".

Згідно ст. 4 Законом України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті" передбачено, що в разі прийняття до розгляду судом, Міжнародним комерційним арбітражним судом чи Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України позовної заяви резидента про стягнення з нерезидента заборгованості, яка виникла внаслідок недотримання нерезидентом строків, передбачених експортно-імпортними контрактами, строки, передбачені статтями 1 і 2 цього Закону або встановлені Національним банком України відповідно до статей 1 і 2 цього Закону, зупиняються і пеня за їх порушення в цей період не сплачується (частина друга), в разі прийняття судом рішення про задоволення позову пеня за порушення термінів, передбачених статтями 1 і 2 цього Закону, не сплачується з дати прийняття позову до розгляду судом (частина четверта).

Колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні підстави для застосування до позивача штрафних санкцій, оскільки рішенням МКАС при ТПП України від 21.02.2017 року стягнуто з компанії "Impo Fruit" 1418,50 доларів США, а решта суми внаслідок встановлення МКАС при ТПП України поставки ТОВ "Торговий дім "Калинівка-Преміум" продукції, яка не відповідала якісним характеристикам відповідно до умов контракту, змінилась, залишок якої і було стягнуто.

Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 19 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 10.04.2019 року.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: В.В.Файдюк

Є.І.Мєзєнцев