Справа № 280/4633/18
Суддя: Артоуз Олеся Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

03 квітня 2019 року Справа № 280/4633/18 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Артоуз О.О., розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу Приватного акціонерного товариства «Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання» (71112, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Горького, 7, ) до Головного управління Державної служби з питань праці у Запорізькій області (69032, м. Запоріжжя, вул. Північне шосе, 25, ) про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

05 листопада 2018 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Приватного акціонерного товариства «Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання» (далі - позивач) до Головного управління Державної служби з питань праці у Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить визнати протиправними та скасувати постанову №ЗП1728/577/АВ/П/ТД-ФС від 04.10.2018 та №ЗП1728/577/АВ/П/ІП-ФС від 04.10.2018.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що оскаржувані постанови прийняті на підставі ОСОБА_1, складеного інспекторами відповідача з перевищенням повноважень, чисельними порушеннями чинного законодавства України та висновки, викладені в якому не відповідають реальним обставинам, є такими, що підлягають скасуванню.

Окрім того, позивач вказував, що інспектори праці не наділені повноваженнями тлумачити на власний розсуд характер правовідносин між сторонами цивільно-правового договору.

Вважає, що висновок, зазначений у постанові №ЗП1728/577/АВ/П/ТД-ФС від 04.10.2018 щодо порушення позивачем вимог ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України, а саме допущення без укладання трудового договору тринадцяти осіб не відповідає реальним обставинам, зроблений внаслідок неправильної оцінки та дослідження документів, а також з перевищенням покладених на відповідача чинним законодавством України повноважень, не підтверджений жодними належними та допустимими доказами, а тому є абсолютно необґрунтованим,

Висновки, викладені у постанові №ЗП1728/577/АВ/П/ІП-ФС від 04.10.2018 щодо порушення позивачем ч. 1 ст. 116 КЗпП України та здійснення виплати з порушенням термінів всіх належних сум працівникам при звільненні також не відповідають дійсності, оскільки зазначеною нормою КЗпП України передбачено, що суми можуть бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, що і було зроблено позивачем.

В судовому засіданні представник позивача підтримав викладену позицію у відзиві на позовну заяву та просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач проти позову заперечив, про що надав до суду відзив на позовну заяву від 13.12.2018 (вх№ 41215) . В обґрунтування заперечень зазначив, що під час вказаної перевірки інспектором праці оцінювалася не форма договорів, а наявність фактичних трудових відносин між позивачем і зазначеними особами. Також звертаємо увагу на те, що дані договори не визнавалися Головним управлінням незаконними або нечинними, зважаючи на те, що такі дії не входять до кола повноважень Головного управління. Не здійснювалося Головним управлінням і тлумачення наданих позивачем під час невиїзного інспектування договорів, а було лише проаналізовано характер відносин, які виникли між ним та вищезазначеними особами, на основі наданих позивачем документів та зроблено відповідні висновки.

Також зазначив, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, діяв у межах повноважень, наданих йому законодавством та довів правомірність постанови про накладення штрафу. Проведене невиїзне інспектування позивача здійснено відповідно до вимог чинного трудового законодавства та з належним дотриманням прав позивача, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають

В судовому засіданні представник відповідача підтримав викладену позицію у відзиві на позовну заяву та просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою суду від 26.11.2018 відкрито провадження в адміністративній справі, в процесі підготовчого провадження за правилами загального позовного провадження призначено підготовче засідання по справі на 18.12.2018. У зв'язку з перебуванням 18.12.2018 судді на лікарняному, судове засідання відкладено до 26.12.2018.

В підготовчому засіданні 26.12.2018 була оголошена перерва до 15.01.2019.

15.01.2019 представниками позивача та відповідача подано клопотання про продовження строку підготовчого провадження та розглянути подане клопотання у порядку письмового провадження.

Ухвалою від 15 січня 2019 року продовжено строк підготовчого провадження та відкладено підготовче судове засідання по справі до 05.02.2019.

Ухвалою від 05.02.2019 провадження у справі зупинено для надання сторонам часу для примирення до 05.03.2019.

05 березня 2019 року від представників сторін надійшло клопотання про закінчення підготовчого судового провадження та перехід до розгляду справи по суті в той же день. Також сторонами надано заяви про розгляд справи в порядку письмового провадження. Представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених вище. Представник відповідача наполягав на відмові у задоволенні позовних вимог, з підстав викладених у відзиві.

Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, з'ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

З матеріалів справи судом встановлено, що 14.09.2018 за результатами проведеного в період з 05.09.2018 по 14.09.2018 інспекційного відвідування Приватного акціонерного товариства «Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання» (далі - Позивач) головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Головного управління Державної служби з питань праці у Запорізькій області (далі - Відповідач) ОСОБА_2 було складено акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю за №ЗП 1728/577/АВ (далі - Акт) в якому зафіксовано порушення позивачем вимог Кодексу законів про працю.

Не погоджуючись з висновками, викладеними у зазначеному ОСОБА_1, Позивачем 19.09.2018 було направлено письмові заперечення на адресу відповідача.

Листом за вих. №08/03.4-06/7285 від 21.09.2018 відповідач повідомив позивача, що вважає обґрунтованими висновки інспектора, викладені у ОСОБА_1.

24.09.2018 головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів ГУ Держпраці у Запорізькій області Кіосєвим Андрієм Анатолійовичем складено припис про усунення виявлених порушень №ЗП1728/582/АВ/П від 24.09.2018, яким зобов'язано в.о. генерального директора Відповідача усунути порушення.

В свою чергу, позивачем 03.10.2018 направлено відповідачу скаргу на припис №988 від 03.10.2018, якою просило визнати процедурні порушення під час інспекційного відвідування відповідачем позивача в частині порушення Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №295 від 26.04.17 - підставою для скасування Припису та скасувати його.

На підставі ОСОБА_1 відповідачем було прийнято: постанову №ЗП1728/577/АВ/П/ТД-ФС від 04.10.2018, якою на позивача накладено штраф у розмірі 1 451 970,00 грн. на підставі абз. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України та постанову №ЗП1728/577/АВ/П/ІП-ФС від 04.10.2018, якою на позивача накладено штраф у розмірі 3723,00 грн. на підставі абз. 8 ст. 265 КЗпП України.

Не погодившись з рішенням відповідача, а саме постановами №ЗП1728/577/АВ/П/ТД-ФС від 04.10.2018 та №ЗП1728/577/АВ/П/ІП-ФС від 04.10.2018, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку даним правовідносинам, суд виходить з приписів ч.1 ст.2 КАС України, відповідно до яких завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 3 ст.2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Щодо порушень, викладених у постанові №ЗП1728/577/АВ/П/ТД-ФС від 04.10.2018 суд зазначає наступне.

Як вбачається з Постанови №ЗП1728/577/АВ/П/ТД-ФС від 04.10.2018 заступник начальника ГУ Держпраці у Запорізькій обл., Ганенко Олександр Олександрович на підставі ОСОБА_1 встановив порушення Позивачем вимог ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України, а саме допущення без укладання трудового договору тринадцяти осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17

Однак, усі зазначені особи (далі - Виконавці) виконували певні роботи/надавали певні послуги для позивача на підставі укладених з ними цивільно-правових угод, а саме:

1. ОСОБА_5 - послуги з керування підйомно-транспортним та перевантажувальними механізмами на підставі цивільно-правової угоди від 11.01.2018;

2. ОСОБА_6 - послуги з керування підйомно-транспортними та перевантажувальними механізмами на підставі цивільно-правової угоди від 11.01.2018;

3. ОСОБА_7 - послуги з керування підйомно-транспортними та перевантажувальними механізмами на підставі цивільно-правової угоди від 11.01.2018;

4. ОСОБА_8 - послуги з обліку зважувальних вантажів та оформлення супровідних документів на підставі цивільно-правової угоди від 11.01.2018;

5. ОСОБА_9 - послуги з нагляду за технічним станом обладнання на підставі цивільно-правової угоди від 09.01.2018 ;

6. ОСОБА_10 - послуги з керування комплексу робіт, які супроводжують перевалку грузів на території порту на підставі цивільно-правової угоди від 18.01.2018 ;

7. ОСОБА_11 - послуги з формування звітності з охорони праці та охорони навколишнього середовища на підставі цивільно-правової угоди від 05.01.2018 ;

8. ОСОБА_12 - послуги з обліку зважувальних вантажів та оформлення супровідних документів на підставі цивільно-правової угоди від 11.01.2018 ;

9. ОСОБА_13 - послуги з обліку зважувальних вантажів та оформлення супровідних документів на підставі цивільно-правової угоди від 11.01.2018 ;

10. ОСОБА_18 - послуги з навантаження, вивантаження, перевантаження вантажів на підставі цивільно-правової угоди від 02.01.2018 ;

11. ОСОБА_15 - послуги з навантаження, вивантаження, перевантаження вантажів на підставі цивільно-правової угоди від 18.01.2018;

12. ОСОБА_16 - послуги з оформлення первинних бухгалтерських документів на підставі цивільно-правової угоди від 02.01.2018 ;

13. ОСОБА_17 - послуги з виготовлення оснастки для цепозварювальної машини № 5, № 7.

Копії вищезазначених цивільно-правових договорів містяться в матеріалах справи.

Усі укладені цивільно-правові договори укладені відповідно до чинного законодавства України.

Так, статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Водночас, ч. 2 ст. 628 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Вищезазначені цивільно-правові договори є змішаними, оскільки містять елементи договорів підряду та надання послуг, загальні положення про які визначені главами 61, 63 ЦК України.

Наявність зазначених цивільно-правових договорів з виконавцями не заперечується відповідачем, натомість стверджується, що за ними виконуються трудові функції, передбачені певними посадами, фактично прирівнюючи цивільно-правові договори до трудових відносин, тобто визначає, що сторони цих договорів прикриваючись цивільними правовідносинами приховують трудові.

Як вбачається з ч.1 ст.235 Цивільного кодексу України (далі - ЦКУ) - удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Разом із тим, у ст.204 ЦКУ встановлено презумпцію правомірності правочину. Так, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Проте, як на момент складання ОСОБА_1, так і на момент прийняття оскаржуваних постанов, рішення судів про визнання удаваними цивільно-правових договорів, укладених позивачем з виконавцями - відсутні, а тому з огляду на те, що недійсність таких договорів прямо не передбачена законом, то висновки, викладені у ОСОБА_1 та у Постановах відповідача не ґрунтуються на вимогах закону.

Крім того, згідно укладених цивільно-правових договорів, виконавці не були зобов'язані бути присутніми на підприємстві позивача у визначені робочі години, дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку та самі організовували свою роботу/надавали послуги і здійснювали це на власний ризик. Так само, як і позивач не зобов'язаний забезпечувати виконавців матеріально-технічною базою, тощо.

Зазначені цивільно-правові договори також не регламентували процес праці, час та тривалість робочого часу.

Між позивачем та виконавцями відповідно до умов укладених цивільно-правових договорів підписувались акти виконаних робіт, в яких зазначалось, які саме роботи/послуги виконав виконавець протягом певного періоду часу, їх вартість, тощо, що підтверджує факт необхідності підтвердження між виконавцями та позивачем виконання певного обсягу роботи/надання послуг для здійснення оплати винагороди відповідно до умов цивільно-правових договорів.

Також суд критично відноситься до посилань відповідача відносно відсутності у підрядника ліцензії на здійснення послуг з охорони, оскільки ст. 77 КАС України передбачено що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Натомість, як вбачається зі змісту акту постанови наявність або відсутність відповідної ліцензії у підрядника за вищевказаними договорами відповідачем не досліджувалась та, як наслідок, відсутність ліцензії, не зазначалося, як порушення позивачем вимог діючого законодавства при укладенні з підрядником договору.

Згідно ч.6 ст.19 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» контроль за наявністю у ліцензіатів (суб'єктів господарювання) ліцензій здійснюють державні органи, на які згідно із законом покладено функції контролю за наявністю ліцензій

Натомість жодним нормативним актом повноваження щодо контролю за наявністю у суб'єктів господарювання будь-яких ліцензій, відповідачу не надано.

Окрім того, Суд зазначає, що надання послуг без наявності відповідної ліцензії є порушенням ліцензійного, але в будь-якому разі не трудового законодавства, а отже наслідком такого порушення жодним чином не може бути відповідальність передбачена абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України.

Також суд зазначає, що жодних відомостей щодо непогодження ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 з укладенням цивільно-правового договору в акті інспекційного відвідування не було зазначено, пояснення від означеної особи не відбиралися. На підставі чого суд робить висновок, що вказані договори укладено за вільним волевиявленням, на розсуд сторін і погоджені ними.

Чинне законодавство України не містить обов'язкових приписів, у яких випадках сторони зобов'язані укладати трудові договори, а в яких цивільно-правові договори (угоди) на виконання певних робіт, тому вважає, що сторони договору (працедавець та працівник) вільні у своєму виборі щодо форми оформлення відносин, і на свій розсуд вправі визначати вид такого договору.

При цьому, слід зазначити, що зобов'язати підприємство та фізичну особу укласти трудовий договір, коли між ними фактично існують відносини іншого характеру, або ж визнати існуючий між ними договір недійсним не входить до компетенції органів Держпраці.

Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що до роботи не допускаються працівники, у тому числі посадові особи, які не пройшли навчання, інструктаж і перевірку знань з охорони праці.

Згідно ст. 1 Закону України «Про охорону праці» працівник це виключно та особа, яка працює на підприємстві, в організації, установі та виконує обов'язки або функції згідно з трудовим договором (контрактом).

Оскільки фізичні особи залучалися до виконання робіт на підставі цивільно-правових, а не трудових договорів чи контрактів, вона відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону праці» не вважалась працівником, а тому на неї не розповсюджувалися положення статей 18 та 21 вказаного закону.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем по справі, як суб'єктом владних повноважень, не виконано покладеного на нього обов'язку щодо доказування правомірності прийняття оскаржуваної постанови.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Суд дослідивши доводи сторін та системно проаналізувавши норми чинного законодавства, з урахуванням вищевикладеного приходить до висновку про скасування постанови Головного управління Держпраці в Запорізькій області №ЗП1728/577/АВ/П/ТД-ФС від 04.10.2018 року у зв'язку з її неправомірністю.

Щодо порушень, викладених у постанові №ЗП1728/577/АВ/П/ІП-ФС від 04.10.2018 суд зазначає наступне.

Постановою №ЗП1728/577/АВ/П/ІП-ФС від 04.10.2018 заступник начальника ГУ Держпраці у Запорізькій обл., Ганенко Олександр Олександрович на підставі ОСОБА_1 встановив порушення позивачем вимог ч. 4 ст. 115, ч. 1 ст. 116 КЗпП України, ст. 21 Закону України «Про відпустки», а саме в частині виплати з порушенням строків заробітної плати за весь час щорічної відпустки найманих працівників, а також виплати з порушенням термінів всіх належних сум працівникам при звільненні.

Відповідно до наказу від 24.07.2018 №39-0, працівнику ОСОБА_19 надано щорічну відпустку із 01.08.2018. Кошти перераховано на рахунок працівника (картка) відповідно до зведеної відомості на перерахування заробітної плати та інших виплат №36 від 20.08.2018.

Відповідно до наказу №15-0 від 28.03.2018 працівнику ОСОБА_20 надано щорічну відпустку із 02.04.2018. Кошти перераховано на рахунок працівника (картка) відповідно до зведеної відомості на перерахування заробітної плати та інших виплат №8 від 23.04.2018.

Відповідно до наказу №17-0 від 10.04.2018 працівнику ОСОБА_21 надано щорічну відпустку із 11.04.2018. Кошти перераховано на рахунок працівника (картка) відповідно до зведеної відомості на перерахування заробітної плати та інших виплат №8 від 23.04.2018.

Заробітна плата за час весь щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки, що визначено ст.115 Кодексу законів про працю України та ст.21 Закону України «Про відпустки».

Так, у відповідності із параграфом 2 статті 7 Конвенції № 132 "Про оплачувані відпустки (переглянута в 1970 році)", ратифікованої Законом України від 29.05.2001 №2481-111, допускається можливість виплати відпускних в інші строки, ніж визначені національним законодавством, але за умови наявності окремої угоди між працівником і роботодавцем.

Міністерство соціальної політики України в листі від 05.01.2012 № 7/13/133-12 зазначило, що, враховуючи положення зазначеної статті Конвенції та те, що конкретний період надання щорічної відпустки або її частини узгоджується між працівником і роботодавцем, у разі необхідності отримання щорічної відпустки (або її частини) у стислі терміни (у зв'язку із сімейними обставинами, станом здоров'я тощо) в заяві працівник може висловити своє бажання про отримання заробітної плати за неї в терміни, визначені між працівником та роботодавцем.

З огляду на вищевикладене вбачається, що позивач повинен надати заяву у письмовій формі, з резолюцією керівника підприємства про свою згоду на виплату відпускних пізніше,.

Під час проведення відповідачем перевірки жодного письмового узгодження із вищезазначеними особами позивачем надано не було, а головний бухгалтер ОСОБА_22 у своїх письмових поясненнях зазначила, що дійсно відпускні ОСОБА_20, ОСОБА_21 і ОСОБА_19 були виплачені несвоєчасно, але це відбулося у зв'язку з несвоєчасним відображенням бухгалтерських проводок бухгалтером.

Також під час проведення інспекційного відвідування позивача інспектором було встановлено, що виплата всіх належних сум при звільненні виплачується із порушенням термінів виплати.

Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Так, наказом №12 від 11.05.2018 працівника ОСОБА_1 звільнено із 11.05.2018 Відповідно до табелю обліку робочого часу за травень 2018 року цей день був робочим, даною особою було відпрацьовано 8 годин. Суму, яку підприємство повинно було виплатити ОСОБА_1 перераховано на рахунок працівника (картка) відповідно до зведеної відомості на перерахування заробітної плати та інших виплат №31 від 08.06.2018.

З наданих письмових пояснень головного бухгалтера підприємства ОСОБА_22, дійсно мала місце несвоєчасна виплата остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1, яка пов'язана з несвоєчасним відображенням бухгалтерських проводок бухгалтером у програмі С1.

Судом критично сприймаються твердження позивача про те, що кошти могли бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, так як це допустимо лише якщо працівник в день звільнення не працював.

Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Але середнього заробітку за весь період затримки працівнику виплачено не було.

Таким чином, позивача було притягнуто до відповідальності у зв*язку з порушенням ст.116 і ст.117 КЗпП України.

Суд дослідивши доводи сторін та системно проаналізувавши норми чинного законодавства, з урахуванням вищевикладеного приходить до висновку про правомірність винесення постанови Головного управління Держпраці в Запорізькій області №ЗП1728/577/АВ/П/ІП-ФС від 04.10.2018 та відмові позивачу в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Згідно із ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи наведене вище, на користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Головного управління Державної служби з питань праці у Запорізькій області (69032, м. Запоріжжя, вул. Північне шосе, 25, ) у розмірі 21769 грн. (двадцять одна тисяча сімсот шістдесят дев'ять) 00 коп.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 71, 86, 94, 158-163, 254 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Приватного акціонерного товариства «Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання» (71112, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Горького, 7, ) до Головного управління Державної служби з питань праці у Запорізькій області (69032, м. Запоріжжя, вул. Північне шосе, 25, ) про визнання рішень протиправними задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати постанову Головного управління Державної служби з питань праці у Запорізькій області №ЗП1728/577/АВ/П/ТД-ФС від 04.10.2018

Судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 21769 грн. (двадцять одна тисяча сімсот шістдесят дев'ять) 00 коп., присудити на користь Приватного акціонерного товариства «Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання» (71112, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Горького, 7, ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної служби з питань праці у Запорізькій області (69032, м. Запоріжжя, вул. Північне шосе, 25, ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення в повному обсязі виготовлено та підписано 03 квітня 2019 року.

Суддя О.О.Артоуз