Справа № 460/480/19
Суддя: Друзенко Н.В.
Дата ухвалення: 2019-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

05 квітня 2019 року м. Рівне №460/480/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Друзенко Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доУправління соціального захисту населення Здолбунівської районної державної адміністрації
про визнання відмови протиправною, зобов'язання вчинення певних дій, стягнення моральної шкоди, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Управління соціального захисту населення Здолбунівської районної державної адміністрації про визнання протиправною відмови надати путівку для санаторно-курортного лікування та відпочинку як реабілітованій особі, що є пенсіонером, зобов'язання в тримісячний строк з дня ухвалення рішення надати пільгову путівку для санаторно-курортного лікування та відпочинку з рекомендованого переліку в санаторіях "Червона калина" (Рівненська область), "Хмільник" (м.Хмільник), "Орізонт" (м.Бердянськ), "Авангард" (м.Немирів) та стягнення коштів в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Ухвалою від 05.03.2019 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є реабілітованою особою згідно зі ст.1-2 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років". В січні 2019 року позивач звернувся з заявою про отримання путівки на санаторно-курортне лікування, однак йому у видачі такої путівки було відмовлено. Сторона позивача вважає, що така відмова є протиправною та необґрунтованою, оскільки Закон України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" не пов'язує право на одержання пільгових путівок для санаторно-курортного лікування та відпочинку зі складанням будь-яких соціальних програм, а лише з тим, що реабілітований став особою з інвалідністю внаслідок репресій або є пенсіонером. При цьому, зазначив, що безпідставна відмова в наданні путівки, отримані відписки, тобто протиправна поведінка відповідача завдала позивачу моральних страждань. З огляду на це, просив зобов'язати Управління надати пільгову путівку в судовому порядку та стягнути заподіяну йому моральну шкоду в сумі 10000 грн.

26.03.2019 Управління соціального захисту населення Здолбунівської районної державної адміністрації подало відзив на позовну заяву (а.с.20-21), в якому на обґрунтування заперечень зазначило, що наразі немає законодавчо закріпленого порядку забезпечення санаторно-курортним лікуванням реабілітованих осіб, а тому забезпечення позивача санаторно-курортним лікуванням як реабілітованої особи є неможливим. Сторона відповідача наголосила на відсутності вказівки про те, що саме Управління має здійснювати забезпечення даної категорії осіб путівками на санаторно-курортне лікування. Додатково позивача було повідомлено, що він може отримати путівку як особа з інвалідністю загального захворювання по неврологічному профілю в порядку черги та в межах коштів, передбачених на зазначену мету в державному та місцевих бюджетах. За таких обставин, сторона відповідача просила відмовити у задоволенні позову повністю.

Розглянувши позовну заяву та відзив на неї, повно і всебічно з'ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є пенсіонером, реабілітованою особою згідно зі ст.1-2 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" та інвалідом ІІ групи, що підтверджується копіями посвідчення реабілітованого серії ІІ №144656 від 26.01.2016 та довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0758757 від 07.06.2018 (а.с.7,8).

09.01.2019 позивачу видано довідку №180 про одержання путівки на санаторно-курортне лікування у зв'язку з хворобою опори та руху, хворобою периферичної системи, згідно з якою рекомендовано місце лікування: санаторії "Червона калина", "Хмільник", "Орізонт" (м.Бердянськ), "Авангард" (м.Немирів). Довідка дійсна протягом 12 місяців з часу видачі (а.с.11).

У зв'язку з цим, позивач звернувся до начальника Управління соціального захисту населення Здолбунівської райдержадміністрації з заявою про включення його у список на отримання путівок на санаторно-курортне лікування як реабілітованого відповідно до статті 6 Закону України "Про реабілітацію жертв тоталітарного комуністичного режиму 1951-1999 років" (а.с.10).

Листом від 15.01.2019 за №213, у відповідь на звернення позивача, Управління соціального захисту населення повідомило, що позивач має право на одержання пільгових путівок для санаторно-курортного лікування та відпочинку за Законом України "Про реабілітацію жертв політичних репресій та на Україні 1917-1991", але на даний час немає порядку забезпечення санаторно-курортним лікуванням даної категорії населення, тому Управління не може забезпечити позивача санаторно-курортним лікуванням як реабілітовану особу (а.с.12).

Здолбунівська обласна державна адміністрація своїм листом від 18.01.2019 на запит Управління соціального захисту населення Здолбунівської райдержадміністрації зазначила, що курортно-санаторне лікування реабілітованих осіб може здійснюватися органами місцевої влади за рахунок коштів, передбачених на цю мету в місцевих бюджетах, у межах виконання місцевих соціальних програм (а.с.13). Про вказану позицію Управління соціального захисту населення Здолбунівської районної державної адміністрації також повідомило позивача листом від 04.02.2019 №516/05-17/19 (а.с.14).

Також у відповідь на звернення позивача ОСОБА_2 соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації повідомив, що на даний час порядок забезпечення санаторно-курортним лікуванням реабілітованих жертв політичних репресій відсутній та для отримання грошової компенсації за путівку у 2019 році позивач має право звернутися до Управління соціального захисту населення із заявою про її виплату та медичною довідкою форми 070/О (а.с.15).

Не погоджуючись з правомірністю дій органу управління, позивач звернувся до суду за даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Вимогами частини другої статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною третьою статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

17.04.1991 було прийнято Закон України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" № 962-XII.

Метою цього Закону є відновлення історичної справедливості, встановлення порядку реабілітації репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, відновлення їхніх політичних, соціальних, економічних та інших прав, визначення порядку відшкодування шкоди, завданої таким особам унаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, недопущення повторення злочинів тоталітарних режимів.

Відповідно до статті 1-2 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" реабілітованими визнаються особи: 1) які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; 2) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; 3) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; 4) які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було предявлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; 5) стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Реабілітованим громадянам, які потребують поліпшення житлових умов, надається право на першочергове одержання житла.

В разі смерті реабілітованої особи це право зберігається за одним з подружжя, якщо вони не створили нову сім'ю, а також за батьками і дітьми, які проживали спільно до арешту і у зв'язку з застосуванням репресій втратили право на займане жиле приміщення та потребують поліпшення житлових умов.

Реабілітовані особи, які проживають у сільській місцевості, мають право на одержання безпроцентної позики та першочергове забезпечення будівельними матеріалами для будівництва житла.

Якщо реабілітована відповідно до цього Закону особа стала особою з інвалідністю внаслідок репресій або є пенсіонером, їй надається також право на:

- одержання пільгових путівок для санаторно-курортного лікування та відпочинку;

- за наявності медичних показань для забезпечення автомобілем і відсутності протипоказань до керування ним - забезпечення автомобілем безоплатно, за наявності медичних показань для забезпечення автомобілем і протипоказань до керування ним

- забезпечення автомобілем з правом передачі керування автомобілем члену сім'ї на пільгових умовах, що визначаються Кабінетом Міністрів України;

- безплатний проїзд всіма видами міського пасажирського транспорту (крім таксі) та на автомобільному транспорті загального користування (за винятком таксі) в сільській місцевості в межах адміністративного району за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі;

- зниження оплати жилої площі та комунальних послуг на 50 процентів в межах норм, передбачених чинним законодавством;

- позачергове надання медичної допомоги і 50-процентне зниження вартості ліків за рецептом;

- переважне право на вступ до садівницьких товариств, першочергове право на вступ до житлово-будівельних кооперативів;

- першочергове встановлення телефону.

Особам, реабілітованим відповідно до цього Закону, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (увязнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, за їх вибором надаються пільги та інші соціальні гарантії, передбачені цією статтею або статтею 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а особам із числа таких осіб, яким встановлено інвалідність, - статтею 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" або пунктом "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", або статтею 47 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Особи, реабілітовані відповідно до цього Закону, мають право на безоплатну правову допомогу відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги, щодо питань, пов'язаних з реабілітацією.

Реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Видача цього посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими органами відповідних сільських, селищних, міських рад, у тому числі обраними обєднаними територіальними громадами.

Чинність статей 4, 5 та 6 цього Закону поширюється на жертви політичних репресій, що були реабілітовані до прийняття цього Закону.

Таким чином, ОСОБА_1, як особа, що має статус реабілітованої, та є інвалідом ІІ групи, має право, серед іншого, на одержання пільгових путівок для санаторно-курортного лікування та відпочинку, що також підтверджується відповідачем, як у відзиві на позовну заяву, так і у листах-відповідях на звернення позивача.

Відповідач наголошує, що на даний час порядок забезпечення санаторно-курортним лікуванням реабілітованих жертв політичних репресій відсутній, а тому відсутні підстави для надання позивачу путівки для санаторно-курортного лікування та відпочинку.

Суд з такою позицією Управління соціального захисту населення Здолбунівської районної державної адміністрації не погоджується з огляду на таке.

Відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органам місцевої влади надано право встановлювати за рахунок власних коштів і благодійних надходжень додаткові до встановлених законодавством гарантій щодо соціального захисту населення.

Згідно з пунктом 20 статті 91 Бюджетного кодексу України передбачено видатки місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, у тому числі і на передбачені законодавством пільги, що надаються реабілітованим особам.

Більше, того у Положенні управління соціального захисту населення Здолбунівської районної державної адміністрації, затвердженого розпорядженням голови Здолбунівської районної державної адміністрації від 01.02.2013 за №49, визначено, що Управління, зокрема, організовує виконання Конституції України і законів України, акті Президента України, Кабінету Міністрів України, наказів Мінсоцполітики та здійснює контроль за їх реалізацією; а у сфері реалізації державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян: організовує в межах своєї компетенції роботу з наданням пільг пенсіонерам, інвалідам, ветеранам війни та праці, одиноким непрацездатним громадянам та іншим категоріям осіб, які мають право на пільги відповідно до законодавства України; подає пропозиції районній держадміністрації та органу місцевого самоврядування під час формування проекту відповідного місцевого бюджету щодо передбачення коштів у складі видатків на фінансування місцевих програм соціального захисту та соціального забезпечення на компенсацію фізичним особам, які надають соціальні послуги (а.с.32-35).

Як зазначила Здолбунівська державна адміністрація у своєму листі, на сьогодні курортно-санаторне лікування реабілітованих осіб може здійснюватися органами місцевої влади за рахунок коштів, передбачених на цю мету в місцевих бюджетах, у межах виконання місцевих соціальних програм.

Тобто, певний механізм забезпечення санаторно-курортним лікуванням реабілітованих жертв політичних репресій існує, проте він не реалізовується.

За правилами частин першої-другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Принцип верховенства права охоплює не лише змістовний аспект (правового відношення між людиною і державою на засадах визнання людини вищою соціальною цінністю), але й процедурний аспект, який базується на вимогах відповідності правотворчої та правозастосовної практики певним стандартам, як-от: заборона зворотної дії закону, вимога ясності та несуперечності закону; вимога щодо однакового застосування закону; застосування покарання виключно на підставі закону та інше.

Так, що стосується принципу верховенства права, який вимагає дотримання вимог «якості» закону, то Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.12.2009 у справі «Михайлюк та Петров проти України» зазначив: «Суд нагадує, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (див., серед багатьох інших, рішення у справі «Полторацький проти України» (Poltoratskiy v. Ukraine) від 29 квітня 2003 року, заява № 38812/97, п. 155)».

Про те, що закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам "доступності" та "передбачуваності" зазначено також у рішеннях Європейський суд з прав людини у справі «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства», «Шпачек s.r.o.» проти Чеської Республіки», «Беєлер проти Італії».

Також згідно практики Європейського суду з прав людини, суд повинен керуватись принципом юридичної визначеності. Цей принцип означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу повязана з іншим принципом - відповідальності держави. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

В даному конкретному випадку така концепція схвалена у Законі України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" №962-XII від 17.04.1991.

А тому покликання відповідача на ту обставину, що порядок забезпечення санаторно-курортним лікуванням реабілітованих жертв політичних репресій відсутній, як на підставу для відмови у наданні особі, що має статус реабілітованої путівки для санаторно-курортного лікування та відпочинку, є протиправним.

Європейський Суд з прав у рішенні по справі «Суханов та Ільченко проти України» розцінив відмову в перерахунку пенсії через не встановлення певного порядку, як порушення майнового інтересу заявника, що передбачено у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічну правову позицію Європейського суду з прав людини викладено у справі «Бутченко проти України», у якій констатовано, що Кабінет Міністрів України повинен був запровадити правові механізми, необхідні для реалізації прав громадян на соціальні пільги. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що відповідачем не доведено існування будь-яких обєктивних та законних підстав для того, щоб відмовляти позивачу у наданні путівки для санаторно-курортного лікування та відпочинку як реабілітованій особі, що є пенсіонером.

Оскільки саме держава не виконала свій обов'язок запровадити внутрішню процедуру забезпечення реабілітованих осіб путівками на санаторне-курортне лікування відповідно до статті 6 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", що сприяло б юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають інтереси особи, то негативні наслідки вказаної бездіяльності мають покладатися саме на державу.

Також у рішеннях по справах «Сук проти України», «Кечко проти України» та «Бурдов проти Росії» Європейський Суд з прав людини наголошував, що державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів як на підставу невиконання зобовязань.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов'язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, діяв неправомірно, необґрунтовано, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та без дотримання принципу верховенства права.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб'єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, без його практичного застосування. Зокрема, такого висновку дотримується Європейський суд з прав людини у справі «East/West Alliance Limited проти України» .

Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Аналіз приписів Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

За результатом розгляду справи суд дійшов висновку відмова Управління соціального захисту населення Здолбунівської районної державної адміністрації у наданні ОСОБА_3 путівки для санаторно-курортного лікування та відпочинку не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, та порушує права та законні свободи позивача, які підлягають до судового захисту шляхом задоволення відповідної позовної вимоги.

Суд також вважає, що для відновлення порушених прав, свобод та охоронюваних законом інтересів позивача слід зобов'язати Управління соціального захисту населення Здолбунівської районної державної адміністрації надати ОСОБА_1 путівку для санаторно-курортного лікування та відпочинку як реабілітованій особі відповідно до статті 6 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" в тримісячний строк з дня набрання рішенням в даній справі законної сили.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 10000 грн., то суд вважає, що ця вимога не підлягає задоволенню, з огляду на наступне

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 10000,00 гривень позивач покликався на завдання діями відповідача моральної шкоди, яка полягала у почутті приниження, розгубленості.

Однак, суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які свідчать про спричинення позивачу моральної шкоди, які підтверджують наявність будь-яких наслідків такої шкоди. В цьому позові позивач скористався своїми правами та оскаржив протиправні дії відповідача та сам факт неправомірних дій не є підставою для висновку про спричинення позивачу моральної шкоди. Також позивачем не обґрунтований розмір моральної шкоди та із заяви позивача не вбачається, чому ця шкода становить саме 10000 грн. та як вона розрахована, а у суду відсутні будь-які докази, які б давали можливість визначити розмір моральної шкоди, спричиненої позивачу. Більше того, у суду відсутні будь-які докази щодо існування причинного звязку між діями відповідача та моральними стражданнями позивача.

За наведеного в задоволенні в цій частині позовних вимог слід відмовити.

З огляду на наведене, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення.

Правові підстави для застосування положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у суду відсутні, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 35701, РНОКПП НОМЕР_1) до Управління соціального захисту населення Здолбунівської районної державної адміністрації (вул.Жука, 1, м.Здолбунів, Рівненська область, 35705, ) задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення Здолбунівської районної державної адміністрації у наданні ОСОБА_1 путівки для санаторно-курортного лікування та відпочинку, оформлену листом від 15.01.2019 за №213/05-17-19.

Зобов'язати Управління соціального захисту населення Здолбунівської районної державної адміністрації в тримісячний строк з дня набрання рішенням в даній справі законної сили надати ОСОБА_1 путівку для санаторно-курортного лікування та відпочинку як реабілітованій особі відповідно до статті 6 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" з рекомендованого переліку: в санаторіях "Червона калина" (Рівненська область), "Хмільник" (м.Хмільник), "Орізонт" (м.Бердянськ), "Авангард" (м.Немирів).

В частині позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 грн. - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складений 05 квітня 2019 року.

Суддя Друзенко Н.В.