Справа № 205/99/2018(2-а/205/40/2018)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 березня 2019 року м. Дніпросправа № 205/99/2018

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2018 року (суддя Приходченко О.С., м. Дніпро) у справі № 205/99/18

за позовом ОСОБА_1

до інспектора роти № 7 батальйону № 4 Управління патрульної поліції у м. Дніпрі Департаменту патрульної поліції Терещенко Артема Володимировича

про скасування постанови, -

встановив:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила скасувати постанову серії ЕАА № 24669 від 25.12.2017 р., винесену інспектором Терещенко А.В. за ч. 1 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 255 грн. та закрити провадження по адміністративній справі про притягнення її до відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП (а.с. 1-2).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.02.2018 р. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі з підстав відсутності доказів вчинення нею адміністративного правопорушення. Стягнуто в дохід держави судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції в розмірі 704 грн. 80 коп. (а.с. 21-22).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Департамент патрульної поліції, службовою особою якого є відповідач, оскаржив його в апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на порушення судом норм процесуального права, яке полягає у ненаправленні на його адресу матеріалів позовної заяви. Також, скаржник не погоджується з рішенням суду щодо стягнення з нього судового збору, що суперечить нормам ч. 5 ст. 288 КУпАП. По суті винесеного судом першої інстанції рішення скаржник зазначив, що нормами ст. 79 КАС України на позивача покладено обов'язок щодо надання доказів в обґрунтування своєї позиції, що у межах розгляду цієї справи позивачем виконано не було. Водночас, оскаржувана постанова про притягнення до адміністративної відповідальності винесена службовою особою скаржника у порядку та з дотриманням норм чинного законодавства України. З огляду на це, останній вказує на відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови, просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та винести нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог (а.с. 37-44).

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 25.12.2017 р. інспектором роти № 7 батальйону № 4 УПП у м. Дніпрі лейтенантом поліції Терещенком А.В. відносно ОСОБА_1 було винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ЕАА № 24669 (а.с. 3).

У постанові зазначено, що ОСОБА_1 25.12.2017 р. о 12 годині 15 хвилин, керуючи автомобілем АUDI А2, номерний знак НОМЕР_1, здійснила зупинку в зоні дії знаку 3.34 менше 10 метрів від виїзду з прилеглої території, чим порушила п. 15.9.и Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. №1306 (далі - ПДР).

Зазначену постанову в справі про адміністративне правопорушення після її винесення було вручено позивачу як правопорушнику.

Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами КУпАП та КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

При складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності у службової особи скаржника існувало переконання про порушення позивачем ПДР.

Пунктом 1 ст. 247 КУпАП передбачено, що обов'язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення, а наявність такої події доводиться шляхом надання доказів.

Згідно з ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з'ясувати всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Абзацом 4 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 р. "Про практику застосування судами України законодавства по справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху і експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

За таких обставин, достатньою та необхідною правовою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності за порушення ПДР є наявність в її діях (бездіяльності) відповідного складу правопорушення, що повинно підтверджуватися належними і допустимими доказами, одним з яких є фото чи відеозапис.

Проте, оскаржувана постанова не містить як відомостей про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис, так і відомості про наявність такого відеозапису на момент притягнення позивача до адміністративної відповідальності, в ній відсутні посилання на інші докази вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбачені ст. 251 КУпАП.

Колегія суддів погоджується із застосуванням у межах розгляду цієї справи судом першої інстанції норм ч. 2 ст. 77 КАС України, якими передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Саме презумпція вини відповідача - суб'єкта владних повноважень є ознакою, яка відрізняє адміністративне судочинство від інших процесуальних законів. Отже, в цьому випадку обов'язок доведення правомірності винесеного службовою особою скаржника рішення покладається саме на нього як суб'єкта владних повноважень.

Відповідно до п. 15.9.и ПДР зупинка забороняється ближче 10 м від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо з місту виїзду.

Проте, для таких висновків у особи, яка винесла постанову, не було жодних підстав, оскільки позивачем було зупинено автомобіль не з власної волі, що скаржником не спростовано. Дійсна відстань від автомобіля позивача до виїзду з прилеглої території інспектором патрульної поліції не вимірювалася, при розгляді адміністративного матеріалу заперечення позивача до уваги прийнято не було, можливість скористатися правовою допомогою також не була надана, при визначенні виду адміністративної відповідальності особа позивача та її майновий стан враховані не були, свідки правопорушення у постанові не зазначені.

Згідно з ст.ст. 73, 74 КАС України належними та допустимими є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Проте, в даному випадку позиція суб'єкта владних повноважень є недоведеною жодним належним доказом.

При цьому, колегія суддів зазначає, що постанова про адміністративне правопорушення, складена відповідачем, не може оцінюватися судом в розумінні ст.ст.73, 74 КАС України у якості належних і допустимих доказів, що підтверджують факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП, оскільки заперечується позивачем, а інші докази на обґрунтування оскаржуваної постанови в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що скаржником у встановлений законом спосіб не доведено правомірність прийнятого рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, а враховуючи заперечення позивачем факту порушення нею ПДР та відсутності посилань на будь-які докази вчинення адміністративного проступку в оскаржуваній постанові, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог позивача по справі.

Що стосується посилання скаржника на несвоєчасне направлення судом першої інстанції на адресу службової особи скаржника матеріалів позовної заяви, колегія суддів зазначає, що зі змісту клопотання останнього про відкладення судового засідання від 27.02.2018 р. вбачається, що матеріали позовної заяви були ним отримані 23.02.2018 р. (а.с. 16).

Отже, він мав достатній час для надання відзиву на позовну заяву з додаванням відповідних доказів. Проте, доказів на обґрунтування оскарженої постанови ані відповідачем до суду першої інстанції, ані скаржником до апеляційного суду не надано. Також, клопотання про відкладення судового засідання від 27.02.2018 р. не містить посилання на намір надати докази в обґрунтування правомірності оскарженої постанови.

Враховуючи те, що до розгляду справи у суді апеляційної інстанції скаржник не надав жодного доказу на підтвердження правомірності оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про відсутність порушення права скаржника на викладення своїх заперечень по суті заявлених позовних вимог.

При цьому, суд зазначає, що матеріали справи містять відмітку про отримання уповноваженою особою скаржника ухвали про відкриття спрощеного провадження у цій справі, а також позову з доданими до нього документами (а.с. 12).

Що стосується заперечення скаржника щодо стягнення з державного бюджету судового збору, який не було сплачено позивачем, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Абзацом 2 ч. 5 ст. 139 КАС України передбачено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, відшкодуванню з Державного бюджету судових витрат підлягають лише ті судові витрати, які були фактично понесені.

Матеріали справи не містять доказів понесення сторонами судових витрат. Відповідно, відсутні підстави для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань скаржника судових витрат, а саме судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об'єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи по суті, але допустив порушення процесуального закону, стягнувши з Управління патрульної поліції в дохід держави судовий збір, що є підставою для зміни судового рішення в цій частині.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2018 року у справі № 205/99/18 змінити в частині стягнення в дохід держави судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції в розмірі 704 грн. 80 коп. та в резолютивній частині рішення зазначити: "Судові витрати віднести за рахунок держави".

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя С.М. Іванов

Суддя В.Є. Чередниченко