Справа № 331/697/17 (2-а/331/56/2017)
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2019-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Іменем України

10 квітня 2019 року

Київ

справа №331/697/17 (2-а/331/56/2017)

адміністративне провадження №К/9901/1509/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Кравчука В.М., Бучик А.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2017 року (головуючий суддя Чередниченко В.Є., судді Суховаров А.В., Головко О.В.) у справі №331/697/17 (2-а/331/56/2017) за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив визнати протиправними дії та зобов`язати відповідача направити документи до комісії Міністерства оборони України щодо нарахування одноразової грошової допомоги.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що відповідач неправомірно відмовив йому в нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги як інваліду ІІІ групи, яка передбачена Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 2011-ХІІ).

Постановою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 7 серпня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2017 року постанову суду першої інстанції скасовано та прийнято нову про задоволення позову. Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо повернення документів ОСОБА_1 . Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 направити до Міністерства оборони України документи ОСОБА_1 щодо виплати одноразової грошової допомоги для прийняття відповідного рішення.

Вирішуючи спір між сторонами, суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 є інвалідом війни ІІІ групи. Вперше позивачу інвалідність було встановлено 21 вересня 2005 року у зв`язку з захворюванням отриманим в період проходження військової служби. 20 липня 2011 року позивачу повторно встановлено ІІІ групу інвалідності у зв`язку з захворюванням отриманим під час виконання обов`язків в країнах, де велися бойові дії.

9 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про виплату одноразової грошової допомоги .

Листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 21 грудня 2016 року документи надані ОСОБА_1 були йому повернуті через відсутність законодавчих підстав для призначення одноразової грошової допомоги.

Суд першої інстанції визнав такі дії відповідача правомірними, мотивуючи своє рішення тим, що на час встановлення позивачу інвалідності вперше у зв`язку з захворюванням отриманим в період проходження військової служби, був встановлений інший порядок виплати страхових сум у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів), у зв`язку з чим Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. N 499 (далі Порядок №499) не підлягає застосуванню у даних правовідносинах.

З таким висновком не погодився суд апеляційної інстанції, вказавши, що право особи на отримання одноразової грошової допомоги по інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, виникає з дня встановлення інвалідності, що визначається датою, вказаною в довідці МСЕК. Оскільки позивачу встановлено інвалідність з 20 липня 2011 року, вирішення питання щодо права особи на отримання одноразової грошової допомоги та порядок отримання особою зазначеної допомоги регламентовано законодавством, чинним на момент виникнення в нього такого права, тобто Порядком №499.

Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Запорізький обласний військовий комісаріат подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду, і залишити в силі рішення суду першої інстанції. Касаційна скарга обґрунтована тим, що Порядок №499 не розповсюджується на випадки, що сталися до 1 січня 2007 року. Оскільки вперше позивачу встановлено інвалідність у 2005 році, підстави для застосування Порядку №499 відсутні.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і дотримання норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Суди попередніх інстанцій при вирішенні спірних правовідносин, дійшли правильного висновку про необхідність застосування норм права, які були чинними на час встановлення позивачу інвалідності.

При цьому, суд апеляційної інстанції, зазначивши в описовій частині свого рішення про те, що вперше позивачі було встановлено ІІІ групу інвалідності у 2005 році, а повторно у 2011 році, помилково вказав, що спірні правовідносини врегульовані законодавством, яке діяло у 2011 році, оскільки застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент первинного встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності.

Так, відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII (у редакції, чинній на час звернення позивача за отриманням допомоги - грудень 2016 року) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом №2011-ХІІ.

Відповідно до частини дев`ятої статті 16-3 Закону №2011-ХІІ порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, прийнятою відповідно до пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ, затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі- Порядок №975).

При цьому, пунктом 2 наведеної Постанови установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:

допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. № 499 (Офіційний вісник України, 2008 р., № 39, ст. 1298), Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 р. № 284 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 14, ст. 532), і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 р. № 1331 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 89, ст. 3255);

допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Відповідно до пункту 3 Порядку №975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:

у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть;

у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу як інваліду ІІІ групи.

Третю групу інвалідності позивачу вперше було встановлено 21 вересня 2005 року, а отже до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги у вересні 2005 року.

Статтею 16 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, чинній у 2005 році) передбачалося, що військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті. Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Підпунктом "б" пункту 6 Умов державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року N488, встановлено, що НАСК "Оранта" виплачує страхові суми у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів), - у розмірі залежно від ступеня втрати працездатності, що визначається у процентному відношенні до загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.

Отже, позивач у зв`язку із встановленням йому у 2005 році ІІІ групи інвалідності набув право на отримання страхової суми за державним обов`язковим особистим страхуванням на умовах, визначених Постановою №488.

Право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається законодавством, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 9 листопада 2018 року у справі № 759/5707/16-а.

В той же час, на зміну обсягу прав особи у сфері соціального захисту військовослужбовців, зокрема на отримання одноразової грошової допомоги, може впливати настання обставин, з якими законодавство прямо пов`язує рівень соціального захисту, зокрема зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, що передбачено Порядками № 499 та № 975.

Такий підхід відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постанові від 22 березня 2018 року у справі № 278/307/17, відповідно до якої законодавством визначені однакові умови для виплати військовослужбовцям як страхових сум, так і одноразової грошової допомоги. «Обов`язкове особисте державне страхування» та «одноразова грошова допомога» є двома рівнозначними компенсаційними механізмами соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Відтак, у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.

Разом з тим, періодичне підтвердження раніше встановленої групи інвалідності або відсотка втрати працездатності не є обставиною, яка спричиняє виникнення у військовослужбовця нових прав у сфері соціального захисту, якщо про це прямо не передбачено законодавством, що регулює ці правовідносини.

Таким чином, встановивши, що позивачу ІІІ групу інвалідності встановлено 21 вересня 2005 року, після чого не виникло обставин, з якими Закон №2011-ХІІ пов`язує право на отримання одноразової грошової допомоги (встановлення більшого відсотка втрати працездатності, встановлення іншої групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі), суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 не має права на отримання одноразової грошової допомоги як інвалід ІІІ групи на умовах Закону №2011-ХІІ (в редакції на час підтвердження третьої групи інвалідності при повторному огляді) та Порядків №499 та №975.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 7 лютого 2019 року у справі №127/12061/17.

Відповідно до ст.352 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що постанова суду першої інстанції відповідає нормам матеріального права, прийнята з дотриманням норм процесуального права, але помилково була скасована апеляційним судом, у зв`язку з чим касаційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції скасуванню, з залишенням в силі постанови суду першої інстанції.

Керуючись статтями 345, 352, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2017 року у справі №331/697/17 (2-а/331/56/2017) скасувати.

Залишити в силі постанову Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 7 серпня 2017 року у справі №331/697/17 (2-а/331/56/2017).

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон

В.М. Кравчук

А.Ю. Бучик ,

Судді Верховного Суду