Справа № 826/4741/16
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4741/16 Суддя (судді) першої інстанції: Пащенко К.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Лічевецького І.О., Мельничука В.П.

за участю секретаря Антоненко К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 лютого 2019 року

у справі №826/4741/16 (розглянуту у відкритому судовому засіданні)

за позовом ОСОБА_2

до відповідача Державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві Власюк Світлани Віталіївни

третя особа: ОСОБА_4

про зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з адміністративним позовом до Державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві - Власюк Світлани Віталіївни, за участю третьої особи, що не заявляє вимоги на предмет спору - ОСОБА_4 , у якому просив суд:

зобов'язати Державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві - Власюк Світлану Віталіївну зняти арешт з квартири АДРЕСА_1, яка являється предметом іпотеки за Договором іпотеки від 30.03.2010.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач зобов'язаний зняти арешт зі спірного майна, оскільки спірне майно перебуває у заставі у позивача, а останній має переважне право на предмет застави. Разом з тим, нотаріус не мав право виносити виконавчий напис.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.09.2016, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.11.2016, у задоволенні позову відмовлено.

В подальшому постановою Верховного Суду від 20.06.2018 касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково; постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.09.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16.11.2016 - скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції Верховний Суд зазначив, що в матеріалах справи міститься незасвідчена належним чином роздруківка ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 15 грудня 2015 року, на яку суди попередніх інстанцій посилаються як на підставу накладення арешту на предмет іпотеки. Однак, з цієї роздруківки ухвали не вбачається, що на предмет іпотеки (квартира АДРЕСА_1) накладено арешт. Крім того, матеріали справи не містять повного тексту належним чином засвідченої ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 15 грудня 2015 року на підставі якого, можна погодить з висновком судів попередніх інстанцій.

За наслідками нового розгляду справи, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Представником третьої особи подано відзив (заперечення) на апеляційну скаргу в якому зазначено, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник третьої особи в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги заперечував та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити з огляду на її необґрунтованість та безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Позивач та відповідач у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були належним чином повідомлені, про причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 315, ст.316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 30.03.2010 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір позики грошей, за яким позивач передав третій особі грошові кошти у розмірі 716 800,00 грн.

У забезпечення виконання вказаного правочину між позивачем та третьою особою укладено договір іпотеки від 30.03.2010, за яким ОСОБА_4 передала ОСОБА_2 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

17.02.2011 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Анохіною В.М. видано виконавчий напис № 397, про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_4

14.04.2011 державним виконавцем ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві Ковалем В.В., розглянуто виконавчий напис № 397 від 17.02.2011 та постановлено відкрити виконавче провадження ВП № 25815502, яким ОСОБА_4 надано строк для виконання 7 днів з моменту отримання.

Крім того, 25.05.2011 державним виконавцем ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві прийнято постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

В подальшому, 30.05.2016 державним виконавцем ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві Власик С.В. прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, якою було повернуто стягувачу - ОСОБА_2 без виконання, у зв'язку з реєстрацією у спірній квартирі неповнолітньої дитини та відсутності погодження питання щодо реалізації вищевказаної квартири (а.с. 73 т.3).

15.03.2016 позивачем подано до Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києва клопотання про зняття арешту з квартири АДРЕСА_1, яка являється предметом іпотеки за договором іпотеки від 30.03.2010.

Зі змісту клопотання вбачається, що позивач просив зняти арешт з предмету іпотеки на підставі вимог передбачених статтею 40 Конституції України та статті 12 Закону України «Про виконавче провадження».

Оскільки відповідачем, станом на 17.03.2016 (дату направлення позову на адресу суду), не надано письмової відповіді про задоволення чи відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_2 та не вчинено дій щодо зняття арешту із спірного майна, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, прийшов до висновку про невмотивованість тверджень позивача про порушення його прав відповідачем стосовно не здійснення розгляду клопотання станом на 17.03.2016, оскільки, з огляду на встановлені ч. 1 ст. 19 Законом України "Про звернення громадян" терміни розгляду звернень, станом на момент звернення позивачем до суду ДВС не порушувало прав та інтересів ОСОБА_2 в аспекті викладених ним у клопотанні питань. Відповідно ДВС діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законом України "Про звернення громадян", тому суд не вбачає підстав для задоволення позову за викладених у ньому підстав.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку", іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України "Про іпотеку", іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації ( частина сьома статті 1 Закону України "Про іпотеку")

У відповідності до частини першої статті 36 Закону України "Про іпотеку", сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частина перша статті 37 Закону України "Про іпотеку" передбачає, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до частини другої статті 57 Закону України "Про виконавче провадження", арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Загальний порядок звернення стягнення на заставне майно передбачений статтею 54 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Аналіз зазначених правових норм свідчить, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Так, статтею 60 Закону України "Про виконавче провадження" регулюються правові питання зняття арешту з майна, зокрема особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. У разі наявності письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов'язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Отже, вказаний перелік є вичерпним, і зв'язку з чим правових підстав у державного виконавця зняти арешт з предмету іпотеки не було.

Натомість позивач звертаючись до Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києва просив зняття арешт з квартири АДРЕСА_1 на підставі статті 12 Закону України «Про виконавче провадження».

Виходячи з аналізу наведеної норми, а саме статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" вбачається можливість зняття арешту лише за рішенням суду або за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Окрім цього, необхідним є встановлення обставин наявності іншого випадку, а відповідно, і підтвердження доказів такого випадку, що може бути підставами для зняття арешту.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що правових підстав для задоволення клопотання позивача в рамках вимог статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" не вбачається.

Натомість, колегія суддів зазначає, що як вбачається з матеріалів справи позивач наголошує, що направив на адресу відповідача клопотання б/н від 14.03.2016 "Про зняття арешту з предмета іпотеки" з підстав того, що як Іпотекодержатель відповідного нерухомого майна обмежений в праві щодо володіння, користування та розпорядження арештованим майном, яке перебуває в іпотеці. Втім, станом на 17.03.2016 клопотання у встановлений законом строк не розглянуто, що, на думку позивача, свідчить про порушення ДВС прав ОСОБА_2

Відповідно до частини 2 статті 11 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець, зокрема, розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що положеннями ст.ст. 11, 60 Закону не визначено строку розгляду державним виконавцем клопотань про заняття арешту, поданих сторонами виконавчого провадження.

Водночас, колегія суддів наголошує на тому, що виходячи з приписів ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження", дії органів і посадових осіб, визначені у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), мають бути проведені на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених як Законом України "Про виконавче провадження", так і іншими законами.

Зважаючи на те, що приписами ст.ст. 11, 60 Закону не має повноважень та не визначено строку розгляду державним виконавцем клопотання про заняття арешту, поданих стороною виконавчого провадження, строк розгляду такого клопотання має бути здійснено у строк, що встановлений іншим законом, яким, відповідно, встановлено термін розгляду звернень громадян.

Колегія суддів, зазначає, що нормативно-правовим актом, що регулює питання прав громадян України звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення є Закон України "Про звернення громадян".

Так, згідно ч. 1 ст. 19 Закону України "Про звернення громадян", звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Враховуючи зазначені в Законі України "Про звернення громадян" терміни розгляду звернення, з урахуванням нормативного обґрунтування позивачем свого клопотання положеннями ст. 40 Конституції України в аспекті обставин його індивідуального звернення до ДВС, приймаючи до уваги перебування виконавчого провадження ВП № 25815502 на розгляді починаючи з квітня 2011 року, що свідчить про відсутність потреби в додатковому вивченні означеного звернення, суд вважає, що невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня надходження відповідного клопотання позивача, тобто в термін до 30.03.2016 включно, Законом України "Про звернення громадян" визначено строки для розгляду і вирішення ДВС клопотання ОСОБА_2

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, з позовом за захистом свого порушеного права через не розгляд ДВС поданого ОСОБА_2 клопотання останній звернувся 17.03.2016, про що свідчить відмітка штемпеля на поштовому конверті про відправлення на адресу Окружного адміністративного суду міста Києва позову б/н від 17.03.2016.

Таким чином, колегія суддів аналізуючи обставини справи, дійшла висновку, що позивач передчасно звернувся до суду за захистом порушених прав, оскільки відповідачем на момент звернення до суду не порушено вимог Закону України "Про звернення громадян".

Крім іншого, колегією суддів враховано, що 19.02.2016 Печерською РДА в м. Києві, як органом опіки та піклування було прийнято рішення заборони відчуження спірної квартири внаслідок проживання там неповнолітньої (дитини), що в даному випадку, зважаючи на намір позивача зняти арешт саме для відчуження спірної квартири третім особам.

Також, колегією суддів враховано ту обставину, що ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 10 травня 2018 року відкрито провадження у цивільній справі № 757/14204/18-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи Печерський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва, Дніпровське управління поліції ГУ НП в м. Києві та призначено до справу розгляду.

Щодо посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 760/14438/15-ц колегія суддів не приймає до уваги, так як вказана постанова спростовує доводи позивача щодо допустимості врегулювання передачі предмета іпотеки без згоди іпотекодержателя.

Крім того, колегія суддів вважає неправомірним посилання на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15.12.2015, оскільки як вбачається з предмету розгляду справи зазначена ухвала не стосується спірних правововідносин у даній справі ( а.с. т.3).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про невмотивованість тверджень позивача про порушення його прав відповідачем стосовно не здійснення розгляду клопотання станом на 17.03.2016, оскільки, з огляду на встановлені ч. 1 ст. 19 Законом України "Про звернення громадян" терміни розгляду звернень, станом на момент звернення позивачем до суду ДВС не порушувало прав та інтересів ОСОБА_2 в аспекті викладених ним у клопотанні питань, а відповідно ДВС діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законом України "Про звернення громадян", тому суд не вбачає підстав для задоволення позову за викладених у ньому підстав.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246,272, 287, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки встановлені ст.287, 329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук