Справа № 240/317/19
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2019-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
11 квітня 2019 року м. Житомир справа №240/317/19
категорія 112010204
Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Попової О. Г., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії,
ІСТОРІЯ СПРАВИ
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
1. ОСОБА_1 звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду із позовом, в якому просить:
- визнати протиправними дії Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії у зв'язку із втратою годувальника з 01 жовтня 2016 року;
- зобов'язати Житомирське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області прийняти рішення щодо поновлення виплати ОСОБА_1 пенсії у зв'язку із втратою годувальника з 01 жовтня 2016 року та сплатити на користь ОСОБА_1 заборгованість, яка виникла за період з 01 жовтня 2016 року по дату винесення судового рішення.
В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на протиправність припинення виплати ОСОБА_1 пенсії у зв'язку із втратою годувальника з 01 жовтня 2016 року та необхідності відновлення порушеного права у судовому порядку.
2. Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження із проведенням підготовчого судового засідання та викликом (повідомленням) учасників справи.
3. 01 березня 2019 року до відділу документального забезпечення суду у строк та в порядку, визначеному статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) до відділу документального забезпечення суду надійшов відзив на позовну вих. №2567/07 від 27 лютого 2019 року (а.с. 38-41).
Так, в прохальній частині відзиву відповідачем заявлено клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.
Суд звертає увагу, що відповідачем в порушення положень статей 166, 167 КАС України клопотання про залишення позовної заяви без розгляду не викладено окремим письмовим документом із дотриманням вимог, визначених статтею 167 КАС України.
Відповідно до частини другої статті 240 КАС України заява про залишення позову без розгляду може бути подана лише до початку розгляду справи по суті.
Представник відповідача до початку розгляду справи по суті оформлене належним чином та викладене окремим письмовим документом клопотання про залишення позовної заяви без розгляду не подав. Із клопотанням про поновлення процесуального строку для подання клопотання про залишення позовної заяви без розгляду представник відповідача також не звертався.
Крім того, відповідачем було залишено поза увагою, що викладення у відзиві на адміністративний позов заяв та клопотань не передбачено чинними нормами процесуального законодавства та суперечить статті 162 КАС України.
Суд наголошує що подальше недотримання суб'єктом владних повноважень норм процесуального законодавства при поданні відзиву на адміністративний позов, інших заяв та клопотань має наслідком застосування судом положень частини другої статті 167 КАС України в частині повернення таких заяв по суті справи та інших клопотань без розгляду.
4. В підготовчому засіданні, призначеному на 07 березня 2019 року о 10:00, судом в порядку статті 243 КАС України без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу від 07 березня 2019 року про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті на 25 березня 2019 року о 11:30, що було занесено секретарем судового засідання до протоколу судового засідання від 07 березня 2019 року.
5. 12 березня 2019 року до відділу документального забезпечення суду надійшло клопотання представника позивача про розгляд справи за відсутності позивача та її представника (а.с. 47).
В судове засідання, призначене на 25 березня 2019 року о 11:30 прибула представник відповідача, перед початком судового засідання подала до відділу документального забезпечення суду клопотання в порядку частини третьої статті 194, частини дев'ятої статті 205, частини четвертої статті 229 КАС України (а.с. 49).
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року клопотання представника Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області задоволено, встановлено подальший розгляд адміністративної справи №240/5414/18 здійснювати у порядку письмового провадження без проведення судового засідання та виклику (повідомлення) учасників справи.
Згідно з частиною четвертою статті 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Частиною п'ятою статті 250 КАС України встановлено, що датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
АГРУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
6. Як встановлено зі змісту позовної заяви та наданих у судовому засіданні пояснень, позивач в обґрунтування вимог зазначає, що фактично є внутрішньо переміщеною особою. Позивач вказує, що суб'єктом владних повноважень за відсутності відповідних правових підстав з 01 жовтня 2016 року було припинено виплату пенсії, що є єдиним джерелом доходу та існування позивача.
Наголошує, що як наявні в Україні обставини, що пов'язані з військовою агресією Російської Федерації, так і встановлене чинне правове регулювання спірних правовідносин не мають впливати на захищені та гарантовані ОСОБА_2 України права щодо отримання пенсійного забезпечення, право на виплату якого позивачем було набуто у встановленому законом порядку.
7. Згідно зі змістом відзиву на позовну заяву, Житомирське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області позовні вимоги не визнає та просить відмовити у їх задоволенні за безпідставністю.
Вказує, що припинення виплати пенсії позивачу є правомірним та вчинено у відповідності до положень Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20 жовтня 2014 року №1706-VII, постанови Кабінету ОСОБА_3 України від 01 жовтня 2014 року №509, постанови Кабінету ОСОБА_3 України від 05 листопада 2014 року №637, постанови Кабінету ОСОБА_3 України від 08 червня 2016 року №365, а тому доводи позивача щодо відсутності правових підстав для припинення виплати пенсії є безпідставними.
Враховуючи вищевикладене, наголошує, що Житомирське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області при припиненні виплати пенсії позивачу діяло лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_2 та законами України.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
8. Встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 як пенсіонер перебуває на обліку у Житомирському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області та отримувала пенсію у разі втрати годувальника.
9. Представником ОСОБА_4 за довіреністю ОСОБА_5 на адресу Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із запитом про надання інформації від 09 жовтня 2018 року, відповідно до змісту якого повідомляє, що станом на день подання вказаного запиту виплата пенсії ОСОБА_1 припинена з невідомих для позивача причин. У зв'язку з цим просила надати належним чином завірену копію рішення територіального органу Пенсійного фонду України про припинення виплати пенсії ОСОБА_4, а в разі відсутності такого рішення - письмового повідомити про причини невиплати пенсії (а.с. 21).
Також повідомлено, що рішенням комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 23 грудня 2018 року ОСОБА_1 припинено виплату пенсії та всіх видів соціальної допомоги з дати скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Враховуючи вищевикладене, позивачу запропоновано звернутися до управління праці та соціального захисту населення Корольовської районної ради м. Житомира для поновлення реєстрації як внутрішньо переміщеної особи.
11. Представником ОСОБА_4 за довіреністю ОСОБА_5 на адресу Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із запитом про надання інформації від 13 грудня 2018 року, відповідно до змісту якого просить надати: 1) інформацію про те, чи станом на отримання територіальним органом Пенсійного фонду України цього запиту ОСОБА_1 перебуває на обліку в Житомирському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області як отримувач пенсії; 2) копію рішення про взяття на облік ОСОБА_1 як отримувача пенсії у Житомирському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області; 3) дані про розмір нарахованої, але не виплаченої ОСОБА_1 пенсії у зв'язку із втратою годувальника за період з 01 жовтня 2016 року по 30 листопада 2018 року з розбивкою на місяці (а.с. 24).
Також повторно зазначено, що рішенням комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 23 грудня 2018 року ОСОБА_1 припинено виплату пенсії та всіх видів соціальної допомоги з дати скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Вказано, що до органів Пенсійного фонду України в Житомирській області за відновленням виплати пенсії ОСОБА_1 не зверталась. Враховуючи вищевикладене, нарахування та виплата пенсії ОСОБА_1 за період з 01 жовтня 2016 року по 30 листопада 2018 року не проводилась, а тому підстави для видачі довідки немає.
Не погоджуючись із діями відповідача та вважаючи їх протиправними, позивач звернулась із вказаним позовом до суду.
ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ
13. У відповідності до статті 8 ОСОБА_2 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_2 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_2 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_2 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_2 України гарантується.
Статтею 19 Основного Закону встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_2 та законами України.
Згідно зі статтею 22 ОСОБА_2 України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Відповідно до статті 33 Основного Закону кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Частиною третьою статті 46 ОСОБА_2 України проголошено, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Пунктом шостим частини першої статті 92 Основного Закону визначено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
14. Преамбулою Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20 жовтня 2014 року №1706-VII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №1706-VII) декларовано, що цей Закон відповідно до ОСОБА_2 та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.
Частиною першою статті 1 Закону №1706-VII встановлено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Частиною першою статті 4 Закону №1706-VII визначено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Згідно з частиною першою статті 7 Закону №1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.
Пунктом 1 частини першої статті 12 Закону №1706-VII передбачено, що підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа подала заяву про відмову від довідки.
15. Правові, організаційні та фінансові засади функціонування і розвитку у сфері наукової і науково-технічної діяльності, створює умови для провадження наукової і науково-технічної діяльності, задоволення потреб суспільства і держави у технологічному розвитку шляхом взаємодії освіти, науки, бізнесу та влади врегульовано Законом України "Про наукову і науково-технічну діяльність" від 26 листопада 2015 року №848-VIII (далі - Закон №848-VIII).
Частиною тринадцятою статті 37 Закону №848-VIII передбачено, що пенсія у разі втрати годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого наукового (науково-педагогічного) працівника (годувальника), які були на його утриманні (при цьому дітям пенсія призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника), у розмірі: 60 відсотків пенсії наукового (науково-педагогічного) працівника - на трьох і більше непрацездатних членів сім'ї; 50 відсотків - на двох непрацездатних членів сім'ї; 40 відсотків - на одного непрацездатного члена сім'ї. До непрацездатних членів сім'ї померлого наукового (науково-педагогічного) працівника належать особи, зазначені у статті 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".
16. Преамбулою Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року №1058-IV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №1058-IV) проголошено, що цей Закон, розроблений відповідно до ОСОБА_2 України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.
Частиною третьою статті 4 Закону №1058-IV визначено складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Згідно з частиною першою статті 9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника.
Положеннями статті 46 №1058-IV передбачено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми не отриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
Згідно з частиною першою статті 49 Закону №1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_3 України (положення пункту 2 частини першої статті 49 визнано такими, що не відповідають ОСОБА_2 України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. N 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини другої статті 49 Закону №1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.
17. Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи затверджено постановою Кабінету ОСОБА_3 України від 1 жовтня 2014 року №509 (в редакції, чинній на момент припинення виплати пенсії позивачу, далі - Порядок №509).
Пунктом 1 Порядку №509 передбачено, що довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Згідно з пунктом 6 Порядку №509 довідка, видана до 20 червня 2016 року, яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону.
18. Пунктом 1 постанови Кабінету ОСОБА_3 України "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" від 05 листопада 2014 року №637 (в редакції, чинній на момент припинення виплати пенсії позивачу, далі - Постанова №637) визначено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету ОСОБА_3 України від 01 жовтня 2014 року №509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України". Такі виплати можуть здійснюватися за бажанням особи з доставкою додому, з компенсацією витрат за надання таких послуг, передбачених укладеним відповідно до пункту 3 цієї постанови тристороннім договором.
Поновлення або припинення соціальних виплат здійснюється публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утвореної районними, районними у мм. Києві і Севастополі державними адміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад згідно з Порядком здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженим постановою Кабінету ОСОБА_3 України від 08 червня 2016 року №365.
19. Механізм призначення (відновлення) внутрішньо переміщеним особам виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг (далі - соціальні виплати) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування визначено Порядком призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, який затверджено постановою Кабінету ОСОБА_3 України від 08 червня 2016 року №365 (в редакції, чинній на момент припинення виплати пенсії позивачу, далі - Порядок призначення №365).
Пунктом 4 Порядку призначення №365 передбачено, що соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення), територіальними органами Пенсійного фонду України, робочими органами Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, центрами зайнятості (далі - органи, що здійснюють соціальні виплати) за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.
20. Механізм здійснення контролю за проведенням виплати внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг (далі - соціальні виплати) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування визначено Порядком здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, який затверджено постановою Кабінету ОСОБА_3 України від 08 червня 2016 року №365 (в редакції, чинній на момент припинення виплати пенсії позивачу, далі - Порядок здійснення контролю №365).
Пунктом 2 Порядку здійснення контролю №365 передбачено, що контроль за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення) шляхом відвідування не рідше ніж один раз на шість місяців фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї за формою, встановленою Мінсоцполітики.
Відповідно до пункту 3 Порядку здійснення контролю №365 Структурні підрозділи з питань соціального захисту населення та/або робочі групи, що утворюються з представників територіальних підрозділів МВС, ДМС, СБУ, Національної поліції, Держфінінспекції, Держаудитслужби та Пенсійного фонду України за рішенням районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - робоча група) також можуть проводити додаткові перевірки фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи із складенням акта обстеження матеріально-побутових умов сім'ї.
Згідно з пунктом 6 Порядку здійснення контролю №365 за відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування представник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення або робочої групи робить відповідний запис в акті обстеження матеріально-побутових умов сім'ї і залишає внутрішньо переміщеній особі повідомлення про необхідність протягом трьох робочих днів з'явитися до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення для проходження фізичної ідентифікації.
Представник робочої групи протягом одного робочого дня передає акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї відповідному структурному підрозділу з питань соціального захисту населення.
Положеннями пункту 8 Порядку здійснення контролю №365 передбачено, що Держприкордонслужба протягом п'яти робочих днів безоплатно подає структурному підрозділу з питань соціального захисту населення на його запит інформацію про виїзд внутрішньо переміщеної особи за кордон, на тимчасово окуповану територію України або до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, із зазначенням кількості днів такої відсутності протягом 90 днів, які передують даті подання відповідного запиту.
У відповідності до пункту 9 Порядку здійснення контролю №365 за наявності підстав для скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, визначених статтею 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", що підтверджується письмовою інформацією Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Національної поліції, ДМС, Мінфіну, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, громадських об'єднань, волонтерських, благодійних організацій, інших юридичних і фізичних осіб, що надають допомогу внутрішньо переміщеним особам, керівник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення приймає рішення про скасування такої довідки. У день прийняття рішення про скасування довідки керівник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення припиняє призначені структурним підрозділом з питань соціального захисту населення соціальні виплати такій особі та інформує про прийняте рішення органи, що здійснюють соціальні виплати, які припиняють соціальні виплати такій особі до прийняття остаточного рішення комісією.
21. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року, ратифікованого Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
ЄСПЛ у справі "Міллер проти Австрії" від 16 грудня 1974 року вказав, що обов'язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, в свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності. (справа "Гайгузус проти Австрії" від 16 вересня 1996 року).
У рішенні "Пічкур проти України" ЄСПЛ зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. За наведених вище міркувань Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтею 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу (параграфи 51, 54).
У відповідності до рішення "Суханов та Ільченко проти України" ЄСПЛ наголосив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52). Зокрема, суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов'язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30).
Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).
Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).
Крім того, у рішенні ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" суд підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (Беєлер проти Італії, Онер'їлдіз проти Туреччини, Megadat.com S.r.l. проти Молдови, Москаль проти Польщі).
Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії" від 20 травня 2010 року, "Тошкуце та інші проти Румунії" від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ("Онер'їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").
Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків ("Лелас проти Хорватії").
ОЦІНКА СУДУ
22. Надаючи оцінку спірним правовідносинам та перевіряючи спірні дії відповідача на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України, суд зазначає наступне.
Частиною другою статті 44 КАС України встановлено, що учасники справи зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов'язки.
Положеннями частини п'ятої статті 44 КАС України закріплено, що учасники справи зобов'язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати інші процесуальні обов'язки, визначені законом або судом.
Згідно з частиною шостою статті 44 КАС України за введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до частини першої статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому, імперативними нормами частини другої статті 77 КАС України закріплено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Частиною першою статті 79 КАС України визначено, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Положеннями частини шостої статті 80 КАС України будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.
Імперативний обов'язок надання відповідачем до суду доказів також закріплено у статті 162 КАС України, відповідно до пункту першого частини четвертої якої до відзиву додаються докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем.
Суд наголошує, що відповідачем - суб'єктом владних повноважень в порушення вимог статті 44, частини другої статті 77, пункту першого частини четвертої статті 162 КАС України до відзиву на позовну заяву не було надано жодних письмових доказів на підтвердження обставин та правової позиції Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області у спірних правовідносинах, викладених у відзиві на позовну заяву.
Крім того, вказані докази не були надані відповідачем як в ході підготовчого засідання, так і під час судового розгляду справи по суті.
При цьому, суд також враховує, що при наданні відповідей на численні запити позивача про надання інформації Житомирське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області при наданні відповідей листами вих. К-500 від 17 жовтня 2018 року та вих. №К-615 від 28 грудня 2018 року не надіслало позивачу жодних документів, на які відповідач посилався в обґрунтування правомірності припинення виплати пенсії, чим фактично позбавив позивача можливості самостійно ознайомитися зі змістом оскаржуваних документів та у разі незгоди - оскаржити в судовому порядку у відповідності до статті 55 Основного Закону.
Суд наголошує, що вказані дії суб'єкта владних повноважень при розгляді питання про припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі, для якої пенсія є єдиним доходом та джерелом існування є неприпустимими, а наведений прояв формалізму державного органу при розгляді заяв щодо можливого порушення права громадянина України, декларованого статтею 46 ОСОБА_2 України не відповідає критеріям правової держави.
23. Надаючи правову оцінку правомірності припинення виплати пенсії, суд зазначає наступне.
Право на соціальний захист, що включає право на забезпечення у старості, гарантоване громадянам України частиною першою статті 46 ОСОБА_2 України.
Європейська соціальна хартія (переглянута), 1996 року, згода на обов'язковість якої надано Верховною ОСОБА_3 України та яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист. За цим Україна має міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами "досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися» права та принципи, що закріплені у Хартії.
При цьому, суд враховує, що частиною третьою статті 4 Закону №1058-IV визначено складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення, а тому питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами.
Суд зазначає, що пенсія є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.
Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений частиною першою статті 49 Закону №1058-IV є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.
Водночас Законом №1058-IV не передбачено такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як відсутність за фактичним місцем проживання або скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеною особою.
Конституційний Суд України у рішенні від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
Наведені висновки узгоджуються із рішенням ЄСПЛ у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, в якому суд вказав, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю у поводженні, яка порушувала статті 14 Конвенції у поєднанні зі статтею1 Першого протоколу (пункт 25 рішення).
У цих рішеннях Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов'язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання території України, незалежно від її фактичної підконтрольності уряду. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Основного Закону кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.
Суд критично ставиться до доводів відповідача щодо повноважень Кабінету ОСОБА_3 України з вжиття заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проведення політики у сфері соціального захисту та наголошує, що за змістом конституційних норм, Кабінет ОСОБА_3 України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної ОСОБА_3 України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 ОСОБА_2 України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону №1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.
Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною ОСОБА_3 України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною ОСОБА_3 України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету ОСОБА_3 України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.
Суд зазначає, що не підтвердження фактичного місця проживання не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, а постанова Кабінету ОСОБА_3 України "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" від 08 червня 2016 року №365 є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем.
У цьому випадку наявність статусу внутрішньо переміщеної особи навпаки потребує від пенсіонера, на відміну від інших громадян України, здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без законних на те підстав.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що припиняючи нарахування та виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених Законом №№1058-IV підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об'єктом захисту за статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі. Таким чином, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.
Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що припинення виплати пенсії позивачу з 01 жовтня 2016 року було здійснено не у спосіб, передбачений Законом №1058-IV, а з точки зору положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.
Правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у рішенні від 03 травня 2018 року у справі №805/402/18 (провадження №Пз/9901/20/18), які відповідно до частини п'ятої статті 242 КАС України, статті 13 Закону №1402-VIII є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в частині визнання протиправними дій Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії у зв'язку із втратою годувальника з 01 жовтня 2016 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
24. Щодо заявлених позивачем вимог зобов'язального характеру, суд зазначає наступне.
Також поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету ОСОБА_3 Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом ОСОБА_3 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Тобто, дискреційними є повноваження суб'єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".
Суд звертає увагу позивача, що питання поновлення виплати пенсії у спірних правовідносинах належить до виключних (дискреційних) повноважень відповідного суб'єкта владних повноважень.
Статтею 6 ОСОБА_2 України визначено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.
Зобов'язання судом вчинити певні дії за відсутності відповідного волевиявлення органу є порушенням його виключної, компетенції.
Суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема, щодо питань призначення, поновлення та виплати пенсії.
Таким чином, заявлені позовні вимоги не можуть бути задоволені у спосіб, обраний позивачем.
25. Водночас, з метою забезпечення судового захисту порушеного права та ефективного механізму його відновлення, суд зазначає наступне.
Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" ЄСПЛ зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
Так, у справі "ОСОБА_8 проти Нідерландів" ЄСПЛ вказав, що ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
Відповідно до рішення ЄСПЛ від 17 липня 2008 року у справі "Каіч та інші проти Хорватії" для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Держава несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема, через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2018 року у справі №815/1048/16 зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.
Враховуючи встановлені судом обставини справи та керуючись повноваженнями, наданими частиною другою статті 9, частиною другою статті 245 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Житомирське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області розглянути питання щодо можливості поновлення виплати ОСОБА_1 пенсії у зв'язку із втратою годувальника з 01 жовтня 2016 року разом із виплатою на користь ОСОБА_1 заборгованості, яка виникла за період з 01 жовтня 2016 року по дату фактичного поновлення виплати пенсії, та за результатами розгляду прийняти рішення з урахуванням висновків суду та встановлених судом обставин справи.
Покладення такого обов'язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб'єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб'єкта та зобов'язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов'язковість ефективного механізму захисту порушеного права.
ВИСНОВКИ СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ
26. Заслухавши пояснення сторін та учасників справи, присутніх у попередніх засіданнях, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені ОСОБА_2 та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалах справи доказів, суд зазначає, що дії Житомирського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії у зв'язку із втратою годувальника з 01 жовтня 2016 року вчинені з порушенням частини другої статті 19, статей 46, 92 ОСОБА_2 України та не відповідають вимогам частини другої статті 2 КАС України.
27. Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідачем в порушення частини другої статті 77 КАС України не надано сукупності належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження правомірності оскаржуваних дій, а позивачем спростовано правомірність дій Житомирського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії у зв'язку із втратою годувальника з 01 жовтня 2016 року.
Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.
28. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Частиною першою статті 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача 384,20 грн судових витрат по сплаті судового збору.
Керуючись статтями 2, 6, 9, 44, 77, 90, 121, 139, 159, 162, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
Визнати протиправними дії Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії у зв'язку із втратою годувальника з 01 жовтня 2016 року.
Зобов'язати Житомирське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області розглянути питання щодо можливості поновлення виплати ОСОБА_1 пенсії у зв'язку із втратою годувальника з 01 жовтня 2016 року разом із виплатою на користь ОСОБА_1 заборгованості, яка виникла за період з 01 жовтня 2016 року по дату фактичного поновлення виплати пенсії, та за результатами розгляду прийняти рішення з урахуванням висновків суду та встановлених судом обставин справи.
У решті позовних вимог - відмовити.
Стягнути з Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 384,20 грн (триста вісімдесят чотири гривні двадцять копійок) судових витрат по сплаті судового збору.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду складено у повному обсязі: 11 квітня 2019 року.

Суддя О.Г. Попова