Справа № 826/10478/18
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2018-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 листопада 2018 року

№826/10478/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шрамко Ю.Т., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватна служба охорони "Яструб" до Головного управління ДФС України в м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва, (також далі - суд), надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватна служба охорони "Яструб", (далі - позивач, ТОВ" ПСО "Яструб"), до Головного управління ДФС України в м. Києві, (далі - відповідач, ГУ ДФС у м. Києві), у якій позивач просить суд:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № від 22 березня 2018 року та № від 22 березня 2018 року ГУ ДФС у м. Києві, (далі - оскаржуване податкове повідомлення-рішення).

- зобов'язати ГУ ДФС у м. Києві внести до зворотного боку картки особового рахунку ТОВ "ПСО "Яструб" відомість про сплату ТОВ "ПСО "Яструб" 04 квітня 2016 року податкового зобов'язання з податку на прибуток та штрафних санкцій згідно податкового повідомлення-рішення № від 29 березня 2016 року ГУ ДФС у м. Києві на підставі платіжного доручення № 704.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що ГУ ДФС у м. Києві безпідставно складено оскаржувані податкові повідомлення-рішення, оскільки останні прийняті з порушенням норм чинного законодавства України та за відсутності вини позивача.

Від представника відповідача до суду через канцелярію надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просив відмовити повністю у задоволенні позовних вимог позивача, оскільки протиправні дії з боку відповідача відсутні.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Відповідачем проведено камеральну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства в частині своєчасної сплати суми (зобов'язання) з податку на прибуток, за наслідками якої складено Акт від 01.02.2018 р. № 320/26-15-12-12-12/37372186, (далі - Акт перевірки) у якому встановлено порушення позивачем термінів сплати узгодженого грошового зобов'язання, визначеного податковим повідомленням-рішенням № від 29.03.2016 р., яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток за податковим зобов'язанням - 34615,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 8654,00 грн. (граничний термін сплати 08.04.2016 р.) та порушення термінів сплати самостійно узгоджених грошових зобов'язань з податку на прибуток підприємства за 1-й квартал, півріччя, три квартали та 2016 рік, перший квартал та півріччя 2017 року.

В подальшому, з посиланням на вказаний Акт перевірки, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № від 22 березня 2018 року, яким позивача зобов'язано сплатити штраф, відповідно, у розмірі 10 відсотків на суму 2197,99 грн. за затримку на 20, 13 календарних днів сплати грошового зобов'язання в сумі 21979,90 грн. та податкове повідомлення-рішення № від 22 березня 2018 року, яким позивача зобов'язано сплатити штраф, відповідно, у розмірі 20 відсотків на суму 19725,28 грн. за затримку на 196, 181, 178, 173, 137, 110, 105, 89, 86, 84, 73, 40 календарних днів сплати грошового зобов'язання в сумі 98626,40 грн., оскільки на думку відповідача, позивачем порушено строки сплати грошового зобов'язання з податку на прибуток визначеного податковим повідомленням-рішенням № від 29 березня 2016 року.

Вважаючи прийняті відповідачем оскаржувані податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся до суду із позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до пп. 21.1.1 - пп. 21.1.5 п. 21.1 ст. 21 Податкового кодексу України, посадові особи контролюючих органів зобов'язані: дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати сумлінне виконання покладених на контролюючі органи функцій; забезпечувати ефективну роботу та виконання завдань контролюючих органів відповідно до їх повноважень; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій; коректно та уважно ставитися до платників податків, їх представників та інших учасників відносин, що виникають під час реалізації норм цього Кодексу та інших законів, не принижувати їх честі та гідності.

При цьому, згідно п. 57.3 ст. 57 ПК України, у разі визначення грошового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму грошового зобов'язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов'язання платник податків зобов'язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Відповідно до п. 126.1 ст. 126 ПК України, у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Як з'ясовано у ході судового розгляду справи та підтверджується матеріалами справи, позивачем, на виконання вимог щодо сплати податкового зобов'язання, 04 квітня 2016 року. подано до ПАТ "КБ "Хрещатик" платіжне доручення №704 на суму 56667,28 грн., призначення платежу: "сплата грошових зобов'язань згідно акту перевірки №18/26-15-14-01-01/37372186.18.03.2016."

Вказане платіжне доручення отримано ПАТ "КБ "Хрещатик" до виконання 04 квітня 2016 року, однак, як зазначає позивач, банк не здійснив переказ коштів, оскільки 05 квітня 2016 року Правління Національного банку України прийняло постанову №234 "Про віднесення ПАТ КБ "Хрещатик" до категорії неплатоспроможних, а відповідно до п. 1 ст. 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд гарантування вкладів фізичних осіб розпочав процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку, при тому, що коштів на рахунку позивача було достатньо для виконання переказу, що підтверджується випискою з банківського рахунку позивача.

Тобто, на виконання вимог щодо сплати податкового зобов'язання позивач надав у банк розрахункові документи на перерахування платежу до бюджету, банк прийняв їх до виконання, проте, у зв'язку прийняттям постанови Правління Національного банку України №234 "Про віднесення ПАТ КБ "Хрещатик" до категорії неплатоспроможних, не провів операцію по перерахуванню коштів до бюджету.

Відповідно до п. 1.24 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні", переказ коштів (далі - переказ) - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Згідно з пп. 1 п. 22.1, п. 22.2, п. 22.3, п. 22.4 ст. 22 цього Закону, ініціювання переказу здійснюється зокрема, платіжним дорученням. Клієнт банку має право самостійно обирати види розрахункового документа (крім платіжної вимоги), які визначені цим Законом, для ініціювання переказу. Розрахункові документи, за винятком платіжної вимоги-доручення, мають подаватися ініціатором до банку, що його обслуговує.

Під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника; для банку платника - з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку.

Отже, як вбачається з викладеного, з отриманням позивачем документів (платіжного доручення від 04 квітня 2018 року №704) з відміткою банку про одержання на виконання, ініціювання переказу вважається остаточно завершеним і за його подальший переказ відповідальність несе банк.

Відповідно до п. 129.6 ст. 129 ПК України, за порушення строку зарахування податків до бюджетів або державних цільових фондів, установлених Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", з вини банку такий банк сплачує пеню за кожний день прострочення, включаючи день сплати, та штрафні санкції у розмірах, встановлених цим Кодексом, а також несе іншу відповідальність, встановлену цим Кодексом, за порушення порядку своєчасного та повного внесення податків, зборів, платежів до бюджету або державного цільового фонду.

При цьому платник податків звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів, включаючи нараховану пеню або штрафні санкції.

Виходячи з системного аналізу наведених норм, порушення банком порядку зарахування до бюджету та державних цільових фондів податків і зборів при пред'явленні платником податків до установи банку платіжних доручень у встановлений строк є виною банку.

Таким чином, неперерахування коштів за платіжним дорученням від 04 квітня 2018 року на загальну суму 56667,28 грн. не є наслідком безпосередньо дій чи бездіяльності позивача, отже, відповідна сума не може бути визнана податковим боргом позивача.

Згідно з наявною у матеріалах справи копією виписки з банківського рахунку позивача, станом на 05 квітня 2016 року на рахунку позивача у банку було достатньо коштів для перерахування вказаної суми грошового зобов'язання.

З урахуванням вище викладеного, зобов'язання позивача по сплаті грошового зобов'язання визначеного податковим повідомленням-рішенням № від 29 березня 2016 року з податку на прибуток є виконаним, а підстави для обліковування за позивачем податкового боргу у сумі 43269,00 грн. - відсутні.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про протиправність прийняття відповідачем оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

При цьому, відповідно до п. 129.7 ст. 129 ПК, не вважається порушенням строку перерахування податків, зборів, платежів з вини банку порушення, вчинене внаслідок регулювання Національним банком України економічних нормативів такого банку, що призводить до нестачі вільного залишку коштів на такому кореспондентському рахунку.

Якщо у майбутньому банк або його правонаступники відновлюють платоспроможність, відлік строку зарахування податків, зборів та інших платежів розпочинається з моменту такого відновлення.

Як вбачається з наявного у матеріалах справи платіжного доручення №1616 від 02 грудня 2016 року, позивачем повторно сплачено суму грошового зобов'язання на виконання податкового повідомлення-рішення № від 29 березня 2016 року у сумі 43269,00 грн.

Таким чином, наведені законодавчі приписи дозволяють зробити висновок про те, що конституційний обов'язок платника зі сплати податків слід вважати виконаним з часу подання до обслуговуючого банку платіжного доручення на перерахування до бюджетної системи України на відповідний рахунок Державного казначейства грошових коштів з рахунку платника у банку за наявності у нього достатнього грошового залишку на день платежу.

При цьому платник не несе відповідальності за дії банківських та кредитних установ, які беруть участь у багатостадійному процесі сплати та перерахування податків до бюджету.

Тобто, за наявності у платника відповідних доказів, що підтверджують виконання усіх передбачених законодавством умов для визнання його добросовісним платником, обов'язок зі сплати відповідної суми податкового зобов'язання слід визнати виконаним незалежно від фактичного зарахування платежу до бюджетної системи України.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2016 року №К/800/18047/15

Враховуючи вищезазначене у сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не було допущено порушення строків сплати суми грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств визначеного п. 57.1 ст. 57 ПК, у зв'язку з чим, оскаржувані податкові повідомлення-рішення ґрунтується на помилкових висновках, є протиправним, а тому підлягає скасуванню.

Стосовно заявленої позивачем вимоги про зобов'язання відповідача внести до зворотного боку картки особового рахунку ТОВ "ПСО "Яструб" відомість про сплату ТОВ "ПСО "Яструб" 04 квітня 2016 року податкового зобов'язання з податку на прибуток та штрафних санкцій згідно податкового повідомлення-рішення № від 29 березня 2016 року ГУ ДФС у м. Києві на підставі платіжного доручення № 704, суд зазначає наступне.

Організацію діяльності з ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування визначено Порядком ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016 р. №422 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20.05.2016 р. за №751/28881, (далі - Порядок № 422).

Відповідно до п. 2 розділу I Порядку №422, інтегрована картка платника (далі - ІКП) - форма оперативного обліку податків, зборів, митних платежів до бюджетів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу та включає перелік показників підсистем інформаційної системи органів ДФС, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та цільовими фондами.

Згідно з п. 3 розділу I Порядку №422, оперативний облік податків і зборів, митних та інших платежів до бюджету, єдиного внеску здійснюється органами ДФС в інформаційній системі органів ДФС. За змістом п. 2 глави 1 розділу II Порядку №422, з метою обліку нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску органами ДФС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися такими платниками.

Пунктом 1 глави 1 розділу III Порядку №422 передбачено, що для забезпечення контролю за повнотою та своєчасністю розрахунків платників органи ДФС проводять оперативний облік надходжень за податками, зборами на підставі документів, визначених порядком взаємодії органів ДФС та органів Казначейства у процесі виконання державного та місцевих бюджетів за доходами та іншими надходженнями, а саме: відомостей про зарахування та повернення коштів з аналітичних рахунків за надходженнями у вигляді технологічного файла @B; виписок з рахунків у вигляді електронного реєстру розрахункових документів; звітів про виконання державного та місцевих бюджетів за доходами та іншими надходженнями.

Тобто, у картках особових рахунків відображається повна хронологія нарахувань податкових зобов'язань, їх сплата тощо, проте Порядок №422 не визначає процедуру здійснення дій відповідними органами ДФС при наявності обставин, встановлених п. 129.6 ст. 129 ПК України, тобто незарахування до бюджету сплачених платником податків своїх податкових зобов'язань з вини банку.

При цьому, відповідно до змісту п. 5 розділу I Порядку №422, у разі необхідності коригування облікових показників ІКП у ручному режимі таке коригування здійснюється виключно за рішенням керівника (заступника керівника) органу ДФС, підготовленим відповідним структурним підрозділом за напрямом роботи.

Отже, з вказаної норми вбачається, що відповідач має можливість здійснювати відповідні коригування облікових показників ІКП у ручному режимі у разі необхідності.

В той же час, відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Найважливішою вимогою ст. 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП] заява № 33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000-І).

Отже, відсутність національного законодавства, яке б регулювало порядок відображення в інтегрованій картці обліку платника податку сплату податку платником у випадку, коли така сплата здійснена через банківську установу, однак ці кошти з незалежних від платника обставин не були зараховані на відповідний рахунок Державного казначейства, не може слугувати підставою для не відображення цієї сплати у відповідній картці обліку.

Враховуючи відсутність процедури здійснення дій відповідними органами ДФС при наявності обставин, встановлених п. 129.6 ст. 129 ПК України, та той факт, що позивачем вчинені всі необхідні дії для фактичної сплати грошового зобов'язання з податку на прибуток, суд вважає, що через нездатність забезпечити звільнення позивача від відповідальності, на що він має право за Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", держава, в особі відповідача, поклала на нього надмірний та неспіврозмірний податковий тягар, порушивши таким чином свої зобов'язання за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Крім того, незарахування податкових зобов'язань згідно з платіжним дорученням та не врахування наявної оплати податку призводить до обліку за позивачем податкового боргу, що має наслідком необхідність повторно сплатити суму податку, тобто фактично є подвійним оподаткуванням.

Враховуючи те, що судам відведено ключову роль у забезпеченні ефективного захисту прав, гарантованих Конвенцією, саме суди та прирівняні до них інституції вважаються, як правило, тими ефективними засобами захисту на національному рівні, до яких за Конвенцією потрібно звертатися за захистом своїх прав, перш ніж шукати підтримку в Європейському суді з прав людини (рішення щодо прийнятності від 17.12.2002 р. у справі «Воробйова проти України», заява № 27517/02; рішення щодо прийнятності від 18.05.2004 р. у справі «Архипов проти України», заява № 25660/02), то суд приходить до висновку, що зобов'язання відповідача внести в інтегровану карту позивача відомість про сплату ним 04 квітня 2016 року податкового зобов'язання з податку на прибуток та штрафних санкцій згідно податкового повідомлення-рішення № від 29 березня 2016 року ГУ ДФС у м. Києві на підставі платіжного доручення № 704. відповідатиме положенням практики Європейського суду з прав людини та буде належним способом відновлення порушеного права позивача.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 14.02.2017 р. К/800/31650/16, від 18.05.2016 р. у справі № 2а-24558/10/0570 (К/0001/8967/11, від 01.02.2017 р. у справі № 805/1194/15-а (К/800/24308/16.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим ч. 3 статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Проте, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі Олссон проти Швеції від 24 березня 1988 року), вбачається, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Оскільки суд прийшов до висновку про протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, наявні обґрунтовані підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання відповідача внести до зворотного боку картки особового рахунку ТОВ "ПСО "Яструб" відомість про сплату ТОВ "ПСО "Яструб" 04 квітня 2016 року податкового зобов'язання з податку на прибуток та штрафних санкцій згідно податкового повідомлення-рішення № від 29 березня 2016 року ГУ ДФС у м. Києві на підставі платіжного доручення № 704, що, водночас, з урахуванням наведеного вище, не є втручанням в дискреційні повноваження відповідача, а є способом відновлення порушеного права позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, (далі - КАС України), розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватна служба охорони "Яструб" до Головного управління ДФС України в м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, зобов'язання вчинити дії є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню повністю.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає сплачена сума судового збору у розмірі 3524,00 грн.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 72-77, 90, 139, 192, 241-246, 250, 255 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватна служба охорони "Яструб" (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Софіївська, 10, кв. приміщення 4; ) задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 22 березня 2018 року № та № Головного управління ДФС у м. Києві (місцезнаходження: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19; ).

3. Зобов'язати Головне управління ДФС у м. Києві внести до зворотного боку картки особового рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватна служба охорони "Яструб" відомість про сплату ним 04 квітня 2016 року податкового зобов'язання з податку на прибуток та штрафних санкцій згідно податкового повідомлення-рішення № від 29 березня 2016 року Головного управління ДФС у м. Києві на підставі платіжного доручення № 704.

4. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватна служба охорони "Яструб" сплачений ним судовий збір у розмірі 3524,00 грн. (три тисячі п'ятсот двадцять чотири гривні нуль копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м. Києві.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Т. Шрамко