Справа № 766/14536/18
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2019-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2019 р. м. ХерсонСправа № 766/14536/18

Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гомельчука С.В., дослідивши та проаналізувавши матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Херсонської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення сесії Херсонської міської ради,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом до Херсонської міської ради (далі - відповідач), у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 25.12.2013 року № 1295 в частині поновлення договору оренди землі з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 площею 0,0750 га, по АДРЕСА_1, під розміщення торговельного пасажу, з урахуванням рішення міської ради від 11.07.2014 року № 1456 «Про розірвання договорів оренди земельних ділянок», з ФОП ОСОБА_2 площею 0,0358 га по АДРЕСА_1

01.08.2018 року відкрито провадження по справі.

Ухвалою від 22.02.2019 року справу вирішено передати за підсудністю до Херсонського окружного адміністративного суду, оскільки поданий позов не підпадає під дію приписів ч. 1 ст. 20 КАС України та предметно не підсудний Херсонському міському суду Херсонської області.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.04.2019 року, головуючим по даній справі визначено суддю Гомельчука С.В.

Під час дослідження матеріалів справи, судом встановлено, що дана справа безпідставно передана Херсонським міським судом Херсонської області до Херсонського окружного адміністративного суду, з огляду на наступні обставини.

Так, зі змісту позовної заяви вбачається, що 05.09.2003 року Херсонською міською радою XXIV скликання прийнято рішення № 380, яким фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 строком на 05 років надано в оренду земельну ділянку площею 0,0750 га під розміщення торгівельного пасажу, що знаходиться у АДРЕСА_1 Передачу в оренду земельної ділянки оформлено відповідним договором (далі - Договір). В подальшому рішеннями міської ради від 10.10.2008 року № 984 та від 26.02.2010 року № 1461 подовжено строк дії Договору до 06.10.2013 року. Рішенням міської ради від 25.12.2013 року № 1295 Договір поновлено до 06.10.2018 року. Внаслідок неодноразових звернень позивача до міського голови Херсонської міської ради щодо розірвання Договору з ФОП ОСОБА_2 та надання позивачу дозволу на розробку технічної документації, проекту землеустрою з метою отримання у користування відповідної земельної ділянки, 11.07.2014 року відповідачем прийнято рішення №1456, яким розірвано Договір оренди. Проте, рішення № 1295, в частині поновлення договору оренди землі залишається чинним, та відповідачем станом на момент звернення до суду не скасоване. ОСОБА_1 вважає незаконним та просить скасувати рішення відповідача № 1295, яким в черговий раз пролонговано дію договору оренди земельної ділянки, укладеного з ФОП ОСОБА_2, з тих підстав, що відповідна земельна ділянка була надана позивачу та іншим суб'єктам господарювання СП «Центральний ринок», якому сплачувався ринковий збір та плата за бронювання.

З наведеного вбачається, що ОСОБА_1 просить суд скасувати спірне рішення суб'єкта владних повноважень, яким за ФОП ОСОБА_2 закріплено право користування відповідною земельною ділянкою. Тобто, на даний час користувачем спірної земельної ділянки, яку бажає отримати у користування позивач є ФОП ОСОБА_2

Згідно із частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Пунктом 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Разом з тим відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно - владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 КАС України).

Аналіз змісту статті 19 ЦПК України та статті 19 КАС України у сукупності дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб'єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб'єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

З установлених обставин у справі, яка розглядається, вбачається, що звертаючись до суду із цим позовом, позивач вказувала на відсутність підстав для переходу права користування до ФОП ОСОБА_2, з огляду на незаконність дій міської ради, при цьому наголосила на необхідності визнання протиправним та скасування її рішення через недотримання останньою вимог законодавства.

Спір виник з приводу порушення права позивача на отримання у користування земельної ділянки внаслідок дій міської ради і ФОП ОСОБА_2 щодо надання, поновлення такого права фізичній особі-підприємцю та направлений на перевірку законності дій орендодавця з дотримання порядку надання у користування земельної ділянки орендарю. Вимоги до міської ради мають розглядатися у порядку цивільного судочинства, оскільки вимоги щодо реєстрації або скасування майнових прав є похідними від спору щодо такого майна, як передбачено у частині першій статті 19 ЦПК України.

Відтак, суд дійшов висновку, що спір у цій справі не пов'язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єкта владних повноважень, а стосується захисту його приватного інтересу, оскільки даний спір стосується спору про право цивільне, вирішення якого у свою чергу вплине на виникнення у ФОП ОСОБА_2 (нинішній користувач земельної ділянки) права користування на об'єкт нерухомого майна.

Враховуючи суть спірних правовідносин та суб'єктний склад сторін у справі, суд дійшов висновку, що зазначена категорія спорів не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року (справа № 755/10947/17) і суд не вбачає підстав для відступу від нього.

При вирішенні даного питання, з врахуванням принципу верховенства права, судом застосовуються положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) та практика Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" [див. рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, "встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року (справа № 755/10947/17) і суд не вбачає підстав для відступу від нього.

При вирішенні даного питання, з врахуванням принципу верховенства права, судом застосовуються положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) та практика Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" [див. рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, "встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що дана справа підсудна Херсонському міському суду Херсонської області та має розглядатися за правилами цивільного судочинства, а тому передача справи за підсудністю до Херсонського окружного адміністративного суду є необґрунтованою.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно приписів п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі.

Суд зауважує на тому, що в матеріалах справи міститься Акт від 04.04.2019 року № 43, складений уповноваженими посадовими особами відділу документального забезпечення і діловодства (канцелярії суду), зміст якого свідчить про те, що на момент надходження справи до Херсонського окружного адміністративного суду, в її матеріалах було відсутнє підтвердження про зарахування коштів (копії виписки) на відповідний рахунок, що позбавляє можливості суд повернути позивачу сплачений ним судовий збір в сумі 704,80 грн. Відтак, за поверненням понесених витрат позивач має звернутися до Херсонського міського суду Херсонської області.

Таким чином, керуючись ст. 238, 243, 248 КАС України, суд

ухвалив:

Закрити провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Херсонської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення сесії Херсонської міської ради, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Роз'яснити позивачу, що повторне звернення з такою самою позовною заявою не допускається.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до П'ятого апеляційного адміністративного суду в 15-денний строк з дня її проголошення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомукаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження апеляційна скарга подається протягом 15 днів з дня складання повного судового рішення.

У разі постановлення ухвали в порядку письмового провадження ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя Гомельчук С.В.

кат. 109020100