Справа № 826/9300/16
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2019-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

09 квітня 2019 року

Київ

справа №826/9300/16

адміністративне провадження №К/9901/41263/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді - доповідача - Олендера І.Я.,

суддів: Гончарової І.А., Ханової Р.Ф.,

розглянувши у судовому засіданні без повідомлення сторін касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2017 року (суддя - Аблов Є.В.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2017 року (судді: Мацедонська В.Е. (головуючий), Лічевецький І.О., Мельничук В.П.) у справі №826/9300/16 за позовом ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

У С Т А Н О В И В:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. ОСОБА_3 (далі - позивач, ОСОБА_3) звернулась до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - відповідач, контролюючий орган) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 27 квітня 2017 року №1.

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне рішення є протиправним, оскільки позивач зареєстрований як фізична особа підприємець, перебуває на спрощеній системі оподаткування, використовує земельну ділянку у власній господарській діяльності, тому у нього відсутній обов'язок сплати земельного податку. Крім того, позивач вказує на відсутність розрахунку земельного податку, а отже неможливо встановити період нарахування податку та застосування відповідної ставки земельного податку.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

3. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2017 року, задоволено адміністративний позов. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення №1 від 27.04.2016. Присуджено з Державного бюджету України на користь позивача понесені ним судові витрати у розмірі 551,20 грн.

4. Суд першої інстанції, з рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про протиправність нарахування позивачу земельного податку, зважаючи на те, що відповідачем не було подано детальний, розгорнутий, викладений у хронологічній послідовності розрахунок податкового зобов'язання, що зазначене в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні, а також не надано дані державного земельного кадастру і матеріали нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, що розташована під приміщеннями, що перебувають у власності позивача, що свідчить про необґрунтованість розрахунку суми земельного податку з фізичних осіб, визначеної в спірному податковому повідомленні-рішенні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

5. Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, контролюючий орган подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального права, просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2017 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

6. Судами попередніх інстанцій встановлено, що фактичною підставою для збільшення суми грошового зобов'язання згідно оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, з приводу правомірності якого виник спір у цій справі, стали висновки контролюючого органу щодо наявності обов'язку сплати позивачем земельного податку у зв'язку з належністю йому на праві власності відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, нежилих приміщень з АДРЕСА_2 загальною площею 68,60 кв.м, згідно договору купівлі-продажу від 15 серпня 2007 року та нежилих приміщень АДРЕСА_1, загальною площею 130,80 кв.м, згідно договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 17 лютого 2012 року.

На підставі пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України, контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 27 квітня 2016 року №1, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб у розмірі 43 427,66 грн.

ОСОБА_3 зареєстрована як фізична особа-підприємець 01 листопада 2002 року Голосіївською районною у м. Києві державною адміністрацією, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_1.

Відповідно до свідоцтва платника єдиного податку серії НОМЕР_1 позивач з 01 січня 2012 року перейшла на спрощену систему оподаткування, ставка єдиного податку 5% група 3, вид господарської діяльності - 70.20.0 здавання в оренду власного нерухомого майна.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач є власником земельної ділянки на якій розташовані нежитлові приміщення, які здаються ним в оренду (договір оренди від 01.01.2016 №01-02-2016 О/М, договір оренди від 31 березня 2012 року).

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

8. У доводах касаційної скарги відповідач цитує норми матеріального та процесуального права, перелічує порушення, які на його думку допущено позивачем, вказує на неврахування судами доводів контролюючого органу відносно того, що відсутність оформлення права власності на земельну ділянку, на позивача як на суб'єкта підприємницької діяльності, а не на фізичну особу, унеможливлює застосування положень статті 291 Податкового кодексу України щодо звільнення від сплати земельного податку.

9. Позивач надав заперечення на касаційну скаргу відповідача, в яких просить касаційну скаргу контролюючого органу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін, з посиланням на необґрунтованість такої скарги.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

10. Земельний кодекс України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин)

10.1 Стаття 120

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

11. Податковий кодекс України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин):

11.1. Стаття 269

11.1.1 Пункт 269.1

Платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

11.1 Пункт 269.2

Особливості справляння податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

11.2 . Стаття 270

Об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, та земельні частки (паї), які перебувають у власності.

11.3 Стаття 271

Базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

11.4 Пункт 274.1 статті 274

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.

11.5 Стаття 286

11.5.1 Пункт 286.1

Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

11.6 Стаття 287

11.6.1 Пункт 287.1

Власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

11.7 Стаття 287

11.7.1 Пункт 287.6

При переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

11.7.2 Пункт 287.8

Власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

11.8 Стаття 291

11.8.1. Пункт 291.2

Спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

11.9 Стаття 297

11.9.1 Пункт 297.1

11.9.1.1 Підпункт 4

Платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

12. У межах даних правовідносин спірним є питання застосування положень підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України щодо звільнення позивача від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку).

13. У значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

14. Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності.

15. Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності.

Тобто з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку.

Надання в найм (оренду) нежилого приміщення не означає, що механічно (автоматично) разом з майном наймачу передається й обов'язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 листопада 2015 року (справа №21-2352а15), а також Верховним Судом у постановах від 13 червня 2018 року у справі №826/14615/16, від 15 лютого 2019 року у справі №826/9948/16.

Оцінка доводів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанції

16. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України).

17. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов помилкового висновку відносно того, що платник єдиного податку звільняється від сплати земельного податку в разі провадження господарської діяльності щодо здачі в оренду нежитлових приміщень, які розташовані на такій земельній ділянці, що спрямована на отримання доходу, тому донарахування відповідачем сум грошового зобов'язання зі сплати земельного податку є безпідставним.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції спростовуючи висновки суду першої інстанції виходив з того, що у разі надання в оренду будівель, споруд або їх частин за договором оренди, одночасно з правом найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) наймачеві надається право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться, а також яка прилягає до будівлі або споруди, тобто підприємницька діяльність наймодавців провадиться обов'язково за рахунок здачі в оренду майна і земельної ділянки. При цьому, відповідно до правового висновку Верховного Суду України у постанові від 24 листопада 2015 року у справі №826/14703/13-а, обов'язок зі сплати земельного податку для фізичної особи - власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правомочностей, як-от набуття нею статусу суб'єкта господарювання, діяльність якого пов'язана з використанням земельної ділянки або без такого.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість позиції суду першої інстанції про те, що позивач як платник єдиного податку не є платником земельного податку за земельну ділянку, що знаходиться під належними йому на праві власності приміщеннями, які надаються в оренду третім особам.

Відповідно до положень частини другої та четвертої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребовує названі документи та матеріали.

Разом з тим, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції скасовуючи спірне податкове повідомлення-рішення виходив з того, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, всупереч частині 2 статті 71 КАС України не надано ні до суду першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду розрахунок податкового зобов'язання, що визначене позивачу у податковому повідомленні-рішенні від 27 квітня 2016 року №1, не підтверджено виконання вимог норм податкового законодавства в частині застосування при нарахуванні земельного податку позивачу даних державного земельного кадастру, матеріалів нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, що розташована під приміщеннями, які перебувають у власності позивача, що свідчить про те, що відповідачем не доведено, що приймаючи спірне податкове повідомлення-рішення, податковий орган діяв з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, та на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до норм податкового законодавства, контролюючий орган уповноважений здійснювати нарахування фізичним особам податкових зобов'язань із земельного податку на підставі даних державного земельного кадастру щодо площі земельної ділянки, її нормативної грошової оцінки з урахуванням коефіцієнтів індексації, а також рішення сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад щодо ставок земельного податку.

Суди встановили, що позивач є власником нежитлового приміщення, за земельну ділянку під яким податковий орган оспорюваним податковим повідомленням-рішенням нарахував земельний податок.

При цьому спірним податковим повідомленням-рішенням не визначений звітний податковий період, за який нарахований земельний податок, до нього не доданий розрахунок нарахування податку, на що посилався і позивач при зверненні до суду з позовом.

Суди першої та апеляційної інстанції скасовуючи спірне податкове повідомлення-рішення виходили з того, що суб'єктом владних повноважень не виконано обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення шляхом подання до суду наявних у нього документів та матеріалів, які можуть бути використані як докази у справі, разом з тим, суди всупереч частини 4 статті 71 КАС України у зв'язку з невиконання контролюючим органом такого обов'язку не вчинили дії щодо витребування вказаних документів.

Зокрема, не витребувані дані Державного земельного кадастру щодо підтвердження наявності або відсутності факту реєстрації земельної ділянки у встановленому законом порядку. Не встановлено, на якому саме праві (власності чи користування) належить земля під будівлею позивачу. Не витребувано у контролюючого органу розрахунку нарахування податкового зобов'язання, так як і не перевірено суму нарахованого податку, відповідно до вимог податкового законодавства.

З огляду на викладене, необхідно перевірити правильність розрахунку податкових зобов'язань із земельного податку, визначених в оскарженому податковому повідомленні-рішенні, а також використання податковим органом для такого розрахунку достовірних відомостей на момент прийняття такого рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

18. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

19. За правилами статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

20. З огляду на зазначене колегія суддів приходить до висновку, що суд попередньої інстанцій не встановив обставин які мають визначальне значення для правильного вирішення спору по суті, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, а тому рішення суду ухвалене з порушенням положень статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України щодо законності і обґрунтованості, а тому таке рішення підлягає скасуванню, а справа відповідно до правил статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 341, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2017 року у справі №826/9300/16 скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

І.Я.Олендер

І.А. Гончарова

Р.Ф. Ханова,

Судді Верховного Суду