Справа № 826/1993/18
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/1993/18 Суддя (судді) першої інстанції: Григорович П.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів Бужак Н. П., Костюк Л. О.,

за участю секретаря Кірієнко Н. Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Моршинський санаторій «Пролісок» для дітей з батьками» до Кабінету Міністрів України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, треті особи: Адміністрація Державної прикордонної служби України, Фонд державного майна України про визнання протиправними дій, скасування розпорядження, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Моршинський санаторій «Пролісок» для дітей з батьками» на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.11.2018, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просив визнати незаконним та нечинним розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.07.2017 №376-р «Про віднесення нежитлової будівлі санаторного корпусу у м. Моршин до сфери управління Адміністрації Державної прикордонної служби» та визнати протиправними дії Міністерства економічного розвитку і торгівлі в частині підготовки та внесення на розгляд Кабінету Міністрів України проекту Розпорядження - Кабінету Міністрів України «Про віднесення нежитлової будівлі санаторного корпусу у м.Моршин до сфери управління Адміністрації Державної прикордонної служби» від 07.06.2017 №376-р..

Під час розгляду справи в підготовчому провадженні Окружний адміністративний суд міста Києва дійшов висновку про те, що даний спір не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства та ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.11.2018 закрив провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В судове засідання з'явилися представники позивача, підтримали апеляційну скаргу та просили скасувати оскаржувану ухвалу суду.

Представники відповідачів та третіх осіб просили залишити без змін ухвалу суду.

До суду надано відзив на апеляційну скаргу від Мінекономрозвитку та Фонду державного майна України та пояснення Адміністрації Держприкордонслужби України.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін та третіх осіб, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву та пояснень, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

З матеріалів справи убачається, що позивач оскаржує розпорядження Кабінету Міністрів України «Про віднесення нежитлової будівлі санаторного корпусу у м. Моршині до сфери управління Адміністрації Державної прикордонної служби».

Зважаючи на предметну юрисдикцію та характер правовідносин у цій справі, Окружний адміністративний суд міста Києва дійшов висновку про необхідність розгляду цієї справи в порядку господарського судочинства.

Приймаючи спірну ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватись за нормами ГПК України.

Апелянт в скарзі посилається на те, що жодної вимоги майнового характеру чи наявності таких в предметі позову чи підстав звернення до суду не заявлялось.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного судочинства згідно ч.1 статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Статтею 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір;

Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи;

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Колегія суддів звертає увагу на те, що публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад, оскільки участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий.

Разом з тим, сама собою участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Тобто, для наявності такого спору є обов'язковим наявність зв'язку між здійсненням органом влади покладених на нього владних управлінських функцій та порушення прав, свобод чи інтересів фізичної або юридичної особи внаслідок такої реалізації своїх функцій владним органом.

Звернення особи з позовом до суду на захист іншого крім публічного права, свободи чи інтересу, не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена Великою палатою Верховного Суду у постановах від 14.03.2018 у справі №396/2550/17 (72850788), від 21.03.2018 у справі 302/1792/17-а (73054799), від 17.04.2018 у справі №815/6956/15.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлені вимоги про законність розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 червня 2017 року № 376-р «Про віднесення нежитлової будівлі санаторного корпусу у м. Моршині до сфери управління Адміністрації Державної прикордонної служби», яким нежитлову будівлю санаторного корпусу (літер А-7) (реєстраційний номер 07) по вул. Пролісковій, 8, у м. Моршині Львівської області віднесено до сфери управління Адміністрації Державної прикордонної служби.

Незгода Позивача із вказаним розпорядженням зумовила його звернення до суду з даним позовом.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 264 КАС України, встановлено особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, зокрема, законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України.

Суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із статтею 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, забезпечує виконання Конституції і законів України.

Зазначені положення Конституції України кореспондують зі статтею 1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» та статтею 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», відповідно до яких систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України (далі - міністерства) та інші центральні органи виконавчої влади. Система центральних органів виконавчої влади є складовою системи органів виконавчої влади, вищим органом якої є Кабінет Міністрів України.

Стаття 117 Конституції України, стаття 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» регламентує повноваження Кабінету Міністрів України, який в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про оздоровлення дітей та відпочинок дітей», Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері оздоровлення та відпочинку дітей.

Судом першої інстанції зроблено висновок, що Кабінет Міністрів України та Мінекономрозвитку, як юридичні особи публічного права, в даному випадку, виступають як суб'єкти приватноправових відносин, адже здійснюючи функції щодо розпорядження майном, відповідачі не здійснюють функцій суб'єкта владних повноважень у розумінні статті 3 КАС України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Такий висновок зроблено враховуючи, що рішенням господарського суду Львівської області від 02 грудня 2013 року, яке набрало законної сили, в справі №5015/2805/12 за державою в особі Фонду державного майна України визнано право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю санаторний корпус з ліжковим фондом 502 ліжка круглорічного використання, А-7, по вул. Проліскова, 8 у м. Моршин Львівської області.

Та, в свою чергу, за договором оренди від 11.06.2013 трудовий колектив Товариства з обмеженою відповідальністю «Моршинський санаторій «Пролісок» для дітей з батьками» отримав в оренду цілісний майновий комплекс санаторію згідно з переліком, зазначеного в акті передачі майна.

Однак, як убачається з позовної заяви та матеріалів справи, позивач обґрунтовує свої вимоги не як порушення що виникли через договірні відносини при провадженні ним господарської діяльності, а саме незаконністю прийняття оскаржуваного розпорядження, його невідповідність ст. 3, 15 Закону України «Про оздоровлення дітей та відпочинок дітей», порушення, на думку позивача, процедури прийняття розпорядження (його проекту), Регламенту Кабінету Міністрів України.

Вказує, що Проект акту Кабінету Міністрів України винесений з порушенням норм чинного законодавства а саме:

- проект акта був розроблений не компетентним органом та не був погоджений з усіма заінтересованими органами;

- не було проведено експертизи Секретаріатом Кабінету Міністрів України поданого до Кабінету Міністрів проекту акта;

- не було завізованого Першим віце-прем'єр-міністром, Віце-прем'єр-міністром оскаржуваного проекту акта Кабінету Міністрів.

Оскільки предметом позову та підставами звернення до суду є саме законність прийнятого розпорядження КМУ, враховуючи зміст позовної заяви, характеру спірних правовідносин, обставин встановлених судом, колегія суддів приходить висновку, що в даному випадку наявний публічно-правовий спір, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

З огляду на сукупність встановлених під час судового розгляду справи по суті обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції було неповно встановлено обставини та порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання.

Суд також застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Моршинський санаторій «Пролісок» для дітей з батьками» на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.11.2018 - задовольнити.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.11.2018 скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: Н. П. Бужак

Л. О. Костюк

Повний текст постанови виготовлено 09.04.2019