Справа № 817/2067/15
Суддя: Прокопенко Олександр Борисович
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року

м. Київ

Справа № 817/2067/15 Провадження № 11-1507апп18

ВеликаПалата Верховного Суду у складі:

головуючого судді-доповідача Прокопенка О. Б.,

суддів Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства «Україна» (далі - ПСП «Україна») до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області МішуриВ. В. (далі - Державний реєстратор), Реєстраційної служби Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області (далі - Реєстраційна служба), третя особа - ОСОБА_4, про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2015 року (суддя Сало А. Б.) та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2016 року(судді Кузьменко Л. В., Зарудяна Л. О., Франовська К. С.),

УСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ПСП «Україна»звернулося до суду з позовом, у якому просило визнати протиправною та скасувати державну реєстрацію від 20 березня 2015 року, вчинену Державним реєстратором, права власності на нерухоме майно - будівлю гаража для легкових автомобілів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - Спірна будівля гаража) та зобов'язати Реєстраційну службу утриматись від реєстрації права власності на нерухоме майно, складання та видачі свідоцтва про право власності на вказаний об'єкт.

На обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно - Спірної будівлі гаража від 20 березня 2015 року відбулася на підставі поданих ОСОБА_4 документів, які не відповідають вимогам закону та порушують права позивача, у якого спірне майно перебуває в оренді відповідно до договору. Зазначає, що Державний реєстратор, при вчиненні відповідних реєстраційних дій не звернув увагу, що для здійснення державної реєстрації права власності на Спірну будівлю гаража, що є частиною цілісного майнового комплексу, спільною частковою власністю громадян співвласників майнових паїв, заявником не було виконано вимог закону і не було подано належних документів, які б засвідчили факт виникнення/перехід права власності на вказане майно, як одного із власників майнового паю.

Рівненський окружний адміністративний суд постановою від 27 жовтня 2015 року позов задовольнив частково. Визнав протиправним та скасував рішення Державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20 березня 2015 року, індексний номер 35245767. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Житомирський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 14 січня 2016 року рішення суду першої інстанції залишив без змін. Окрім того, суд зазначив, що заявлений спір, зважаючи на його зміст та юридичну природу, належить до встановлених законом публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

У ході розгляду справи суди встановили таке.

20 березня 2015 року ОСОБА_4 до Державного реєстратора подано заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації права власності на об'єкт нерухомості: будівля гаража для легкових автомобілів, що знаходиться АДРЕСА_1.

До заяви про реєстрацію прав та їх обтяжень заявником було додано: квитанції про сплату коштів, копію паспорта громадянина України, копії протоколу засідання комісії з організації майнових питань КСП «Україна» від 9 березня 2015 року, копію рішення органу місцевого самоврядування від 10 березня 2015 року про присвоєння поштової адреси об'єкту, копію свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСП (майновий сертифікат), серія 0100711, виданий Здовбицькою сільською радою 9 лютого 2015 року, копію технічного паспорта об'єкта. Інших документів заявник не подавав.

Того ж дня Державним реєстратором прийнято рішення про проведення державної реєстрації вказаного об'єкта за заявником, відкрито запис в реєстрі та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на ім'я ОСОБА_4

Окрім того, сторонами не спростовано, що спірний об'єкт нерухомості входить до цілісного майнового комплексу КСП «Україна», що в результаті приватизації був розпайований, відповідно до договору № 3 «Оренди майна від 2000 року, переданий в оренду ПСП «Україна» і є спільною частковою власністю громадян-співвласників.

Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, у лютому 2016 року, третя особа у справі - ОСОБА_4 звернувся із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати, провадження у справі закрити або відмовити у задоволенні позовних вимог, обґрунтовуючи це тим, що спірні правовідносини мають цивільно-правовий характер і їх не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 3 лютого 2016 року відкрив касаційне провадження у справі.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС)викладено в новій редакції.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС в редакції Закону № 2147-VIIIпередбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

20 грудня 2018 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду постановив ухвалу, якою передав цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 346 КАС.

Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 14 січня 2019 року прийняла та призначила цю справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши в установлених статтею 341 КАС межах наведені в касаційній скарзі та у відзиві на касаційну скаргу аргументи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із частиною другою статті 2 КАС у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцієючи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС у зазначеній редакції, суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС у зазначеній редакції, визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС у редакції Закону № 2147-VIII, якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Підставою для звернення ПСП «Україна» з позовом є те, що внаслідок прийняття рішення про Державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на Спірну будівлю гаража порушено право позивача на володіння, користування та розпорядження спірним майном, що є частиною цілісного майнового комплексу і яке перебуває в оренді позивача відповідно до договору.

Отже, виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою позивача з правомірністю набуття третьою особою у справі права власності на об'єкт нерухомого майна, що стало підставою для оскарження реєстрації права власності на це майно. Тобто предметом розгляду в цій справі є законність набуття особою права власності на нерухоме майно, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.

Критеріями відмежування справ цивільної (господарської) юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають з будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК у редакції, чинній на час постановлення судами першої та апеляційної інстанцій рішень), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Оскільки позовні вимоги заявлено ПСП «Україна» на захист порушеного, на його думку, права власності на Спірну будівлю гаража, а на підставі оскаржуваного рішення суб'єкта владних повноважень у третьої особи виникло речове право, правомірність набуття якого оспорюється позивачем, то цей спір стосується приватноправових відносин і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватися судами за правилами ЦПК.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного (господарського) судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Аналогічну правову позицію викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня та 30 жовтня 2018 року у справах № 806/1641/17 та № 809/973/14 (провадження № 11-696апп18, 11-858апп18).

За нормами частини третьої статті 3 КАС у редакції Закону № 2147-VIII,провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

На підставі пункту 5 частини першої статті 349 КАС суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі у відповідній частині.

За правилами частини першої статті 354 КАС суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу з порушенням правил юрисдикції адміністративних судів, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для скасування судових рішень із закриттям провадження у справі.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 354, 356, 359 КАС, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

2. Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2015 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2016 року скасувати.

3. Провадження у справі за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства «Україна» до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області Мішури В. В., Реєстраційної служби Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області, третя особа - ОСОБА_4, про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії - закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя-доповідач О. Б. Прокопенко
Судді: С. В. БакулінаН. П. Лященко
В. В. БританчукЛ. І. Рогач
Д. А. ГудимаІ. В. Саприкіна
О. С. ЗолотніковО. М. Ситнік
О. Р. Кібенко В. С. КнязєвВ. Ю. Уркевич О. Г. Яновська
Л. М. Лобойко