Справа № 640/5978/19
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2019-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

11 квітня 2019 року м. Київ № 640/5978/19

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Кармазін О.А., ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї матеріалами

ОСОБА_1
доПечерської районної в місті Києві державної адміністрації
про встановлення протиправними дій опікунської ради, та зобов'язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації (01010, м. Київ, вул. М. Омельяновича-Павленка, 15), в якому просить суд:

1) встановити протиправними дії опікунської ради Печерської районної державної адміністрації стосовно ненадання згоди на укладання спадкового договору в інтересах підопічного ОСОБА_2;

2) зобов'язати відповідача прийняти нове рішення та надати дозвіл позивачу на укладення спадкового договору від імені підопічного ОСОБА_2 з громадянкою ОСОБА_3.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20.11.2014, по справі за № 757/1213/14-, вона визнана опікуном ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказаним рішенням також визнано ОСОБА_2 недієздатним.

Зазначає, що 05.02.2019 вона звернулась до опікунської ради Печерської районної державної адміністрації з приводу надання дозволу на укладання від імені підопічного договору довічного утримання або спадкового договору.

Натомість, листом від 06.03.2019 за № 105-105 ОП/М-111/1-634 позивачу повідомлено про те, що відповідно до пропозицій опікунської ради прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 в наданні дозволу на укладання таких договорів.

Так, позивач у позовній заяві зазначає, що відмовляючи їй у наданні дозволу на укладання договору довічного утримання або спадкового договору, орган опіки та піклування послався на ст. 68 Цивільного кодексу України, яка передбачає заборону укладання договору дарування майна від імені підопічного. Але, позивач зазначає, що договір дарування і договір на довічне утримання або спадковий договір не є тотожними. Це за своєю суттю є абсолютно різні цивільно-правові відносини.

Позивачка, посилаючись на ст. 67 Цивільного кодексу України зазначає, що опікун зобов'язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. Опікун вчиняє правочини від імені та в інтересах підопічного. Опікун зобов'язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного.

При цьому, позивач вказала, що відповідно до ст. 55 Цивільного кодексу України, якою визначено завдання опіки та піклування, зазначено, що опіка і піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав і інтересів малолітніх фізичних осіб, а також повнолітніх осіб, що за станом здоров'я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати свої обов'язки.

Так, остання зазначає, що тривалий час вона особисто постійно піклувалась про свого підопічного, створювала йому всі необхідні умови для нормального життя. Вона виконує для нього всю фізичну домашню роботу, готує їжу, здійснює прибирання квартири, закуповує необхідні продукти, купує йому речі, підтвердженням чого є акти перевірки органу опіки та піклування Печерської районної держаної адміністрації.

В той же час позивач зазначає, що на даний час, вона вже не має тих фізичних сил, щоб постійно приділяти ОСОБА_2 стільки ж уваги, як було.

ОСОБА_1 зазначає, що фактично їй допомагає здійснювати важку фізичну роботу з прибирання та виконання інших проблем, пов'язаних з побутом, ОСОБА_3.

Між тим, позивачка наголошує, що розраховуватись з ОСОБА_3 за її роботу грошима, вона не має змоги, оскільки для неї це є важким матеріальним навантаженням. Тому вона і вирішила, що в інтересах підопічного, створення йому необхідних побутових умов, укласти з нею договір довічного утримання або спадкування.

Позивачка вказує на те, що в результаті укладання такого договору підопічний буде мати якісне побутове обслуговування та необхідне лікування, при цьому його майновий стан ніяким чином не буде гіршим, адже власником цього майна в любому випадку, він залишається.

ОСОБА_1 звертає увагу суду на те, що орган опіки та піклування виконуючи свої обв'язки, перш за все повинен дбати про створення її підопічному належних умов та, на її думку, логічним було надати їй дозвіл на укладання такого договору, з огляду на що просить суд визнати протиправними дії опікунської ради Печерської районної державної адміністрації стосовно ненадання згоди на укладання спадкового договору в інтересах підопічного ОСОБА_2 та зобов'язати відповідача прийняти нове рішення та надати дозвіл позивачу на укладення спадкового договору від імені підопічного ОСОБА_2 з громадянкою ОСОБА_3.

Вирішуючи питання про наявність підстав для відкриття провадження у справі, суддя виходить з наступного.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Разом з тим, згідно з п. 6 ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Так, завданням адміністративного судочинства, згідно ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак, сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з'ясовувати, у зв'язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Згідно з п.п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

При цьому, п. 7 ст. 4 КАС України передбачено, що суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Більш того, відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За загальною практикою Європейського суду з прав людини словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з «…» питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів «…». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції.

Отже, за змістом вказаних статей справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома або більше визначеними суб'єктами стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правовідносинах, у яких хоча б одним суб'єктом виступає законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, водночас на цих суб'єктів покладено обов'язок виконувати вимоги та приписи. При цьому необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення ним управлінських функцій саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Більш того, обов'язковою ознакою публічно-правового спору, що підлягає розгляду судом в порядку адміністративного судочинства, є підпорядкованість одного учасника публічно-правових відносин іншому - суб'єкту владних повноважень та участь у публічно-правовому спорі з однієї сторони суб'єкта, наділеного владними повноваженнями, який здійснює владні управлінські функції, при цьому ці функції та повноваження повинні здійснюватися цим суб'єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Таким чином, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

При цьому, суд вважає за необхідне наголосити, що єдиною та необхідною правовою підставою для віднесення спору до публічно-правового є одночасна сукупність наступних умов: 1) однією зі сторін є суб'єкт владних повноважень, тобто орган державної влади або орган місцевого самоврядування чи установа, якій державою делеговано виконання відповідних владно-розпорядчих функцій; 2) спірні правовідносини виникли у зв'язку зі здійсненням ним владно-управлінських функцій; 3) перебування сторін спору у відносинах влади-підпорядкування.

Як вже було зазначено судом рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20.11.2014, по справі за № 757/1213/14-, ОСОБА_1 визнана опікуном ОСОБА_2. Вказаним рішенням також визнано ОСОБА_2 недієздатним.

Позивач, посилаючись на те, що вона вже не має тих фізичних сил, щоб постійно приділяти ОСОБА_2 щодо піклування відносно останнього, створювати йому всі необхідні умови для нормального життя та виконувати для нього всю фізичну домашню роботу, готувати їжу, здійснювати прибирання квартири, закуповування необхідних продуктів та купувати йому речі, вона 05.02.2019 звернулась до опікунської ради Печерської районної державної адміністрації з приводу надання дозволу на укладання від імені підопічного з ОСОБА_3 договору довічного утримання або спадкового договору.

З матеріалів позовної заяви видно, що листом від 06.03.2019 за № 105-105 ОП/М-111/1-634 Печерська районна в місті Києві державна адміністрація на підставі пропозиції опікунської ради відмовила ОСОБА_1 у наданні дозволу на укладення договору довічного утримання від імені недієздатної особи, гр. ОСОБА_2 з гр. ОСОБА_4.

При цьому, відмовляючи позивачу у надані дозволу на укладення відповідного договору відповідач посилається на ст. ст. 55, 68, 71 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ст. 55 Цивільного кодексу України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров'я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов'язки.

Згідно з ст. 68 Цивільного кодексу України опікун, його дружина, чоловік та близькі родичі (батьки, діти, брати, сестри) не можуть укладати з підопічним договорів, крім передання майна підопічному у власність за договором дарування або у безоплатне користування за договором позички. Опікун не може здійснювати дарування від імені підопічного, а також зобов'язуватися від його імені порукою.

Відповідно до ст. 71 Цивільного кодексу України опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: відмовитися від майнових прав підопічного; видавати письмові зобов'язання від імені підопічного; укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; укладати договори щодо іншого цінного майна. Піклувальник має право дати згоду на вчинення правочинів, передбачених частиною першою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування.

Відтак, проаналізувавши зміст відмови відповідача, викладеної у листі від 06.03.2019 за № 105-105 ОП/М-111/1-634, а також зазначені норми Цивільного кодексу України, суд зазначає, що така відмова прийнята відповідачем з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів ОСОБА_2, який за станом здоров'я не може самостійно здійснювати свої права і виконувати обов'язки.

Суть доводів позивача, покладених в основу позову, зводиться до незгоди з діями відповідача у зв'язку із застосуванням норм ЦК України, оцінка щодо чого знаходиться поза межами компетенції адміністративного суду.

Регулювання ж спірних відносин здійснюється за нормами цивільного законодавства.

Зокрема, фактично звернення до суду з даним позовом обумовлене тим, що, на думку позивача, Цивільний кодекс України надає ОСОБА_1, як опікуну, право вчиняти правочини від імені ОСОБА_2, яка піклувальника із третіми особами, зокрема, щодо укладення договору довічного утримання або спадкового договору, що, на думку позивача, не враховано відповідачем.

У зв'язку з цим слід зазначити, що положення статті 15 ЦК України передбачають право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Проаналізувавши зміст викладених позивачем у позовній заяві обставин, суд повторно зазначає що звернення позивача до суду з даним позовом обумовлено ненаданням органом опіки дозволу на укладення договору довічного утримання, що свідчить про те, що даний спір виник внаслідок можливого порушення прав у сфері цивільних відносин, тобто норм цивільного права.

При цьому, суд зазначає, що зміст позовної заяви не містить жодних посилань позивача на те, що рішення відповідача, яким, на підставі ст.ст. 55, 68, 71 ЦК України, відмовлено позивачу у наданні дозволу на укладення договору довічного утримання, розглянуте та прийняте відповідачем з порушенням вимог законодавства України.

Позов не містить жодних посилань на порушення, вчинені відповідачем у сфері публічно-правових відносин, встановлених правил і процедур у цій сфері.

Відтак, зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про те, що даний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, з огляду на що вказана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 160-162, 170, 241-243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя -

У Х В А Л И В:

У відкритті провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до Печерської районної в місті Києві державної адміністрації (01010, м. Київ, вул. М. Омельяновича-Павленка, 15) про встановлення протиправними дій опікунської ради та зобов'язання вчинити певні дії, -відмовити.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 КАС України ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Відповідно до ч. 4 ст. 170 КАС України ухвала суду про відмову у відкритті провадження у справі може бути оскаржена у порядку, передбаченому ст.ст. 292 - 297 КАС України п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України в редакції Закону № 2147-VIII. .

Суддя О.А. Кармазін