Справа № 420/612/19
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2019-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/612/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 квітня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Марина П.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить визнати неправомірним та скасувати Наказ Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області №157 від 16.08.2018 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою у порядку Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Відповідачем 16.08.2018 року розглянуто заяву позивача та прийнято неправомірне рішення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (наказ № 156 від 16.08.2018 року). Позивач вважає прийняте рішення неправомірним, хибним та необґрунтованим, таким, що підлягає скасуванню із зобов`язанням відповідача до повторного розгляду заяви позивача з огляду на наступне. На переконання позивача подана ним до відповідача заява не підпадає під ознаки, викладені у ч.6-9 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту": вона не є очевидно необґрунтованою, не носить характер зловживання, позивач не видає себе за іншу особу. Відповідно до ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню. Відповідачем не враховано, що надання статусу біженця можливе не лише у тому разі, коли особа фактично була об`єктом будь-яких переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а й тоді коли особа має об`єктивно обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань. Відповідачем не було об`єктивно та належним чином встановлено наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право останньому на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту. При прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" пов`язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Представником відповідача надано до суду відзив на адміністративний позов (а.с.28-34) згідно з яким останній зазначив, що ГУДМС України в Одеській області не визнає даний адміністративний позов, та вважає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві, анкеті та протоколах співбесід про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон) та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області було проведено повний аналіз наданої позивачем інформації. Відповідачем звернуто увагу суду на той факт, що позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише через 2 місяці з моменту прибуття в Україну. Крім того, позивач підтвердив, що причиною його звернення із заявою до ГУ ДМС України в Одеській області є отримання відповідних документів для легального перебування на території України. За результатами розгляду матеріалів особової справи позивача можливо визначити, що він не переслідувався в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, у відповідності до п.1 ст. 1 Закону. Так, під час звернення за міжнародним захистом позивач не навів інформації, яка б вказувала на можливість його особистих переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства або віросповідання під час проживання в країні громадянської належності. Також, він не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з його расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами. Аналізом проведених із позивачем анкетування та протоколу співбесіди можливо підтвердити відсутність у нього побоювань стосовно повернення до регіону постійного проживання у зв`язку із ймовірною загрозою переслідувань за вищевказаними ознаками. За матеріалами особової справи позивача спостерігаються суттєві розбіжності в його твердженнях, які вказують на елемент приховування важливих деталей, що, в свою чергу, істотно знижує рівень довіри до клопотання позивача. Отже, звернення позивача до ГУДМС України в Одеській області обумовлене лише потребою у легалізації перебування на території України. Враховуючи необґрунтованість історії переслідування позивача та проаналізовану ІКП, якою підтверджений належний рівень життя особи в країні громадянської належності, вбачається, що позивач має усі можливості для повернення до регіону постійного проживання (м. Сілет, Бангладеш).

Ухвалою суду від 08.02.2019 року відкрито провадження у даній справі за правилами прощеного позовного провадження.

Позивачем, в прохальній частині позову зазначено про розгляд справи за його відсутності.

Представником відповідача 28.03.2019 року надано до суд клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження, яке представник просила розглядати за її відсутності.

У зв`язку з відсутністю потреби заслухання свідка чи експерта, судом, керуючись положеннями ч.9 ст.205 КАС України, прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовувалися вимоги, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Сілет, країна громадянської належності Бангладеш (а.с.64)

Позивач, 31.07.2018 року звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.61-63) та позивачем підписано протокол ознайомлення з прийняттям рішення по заяві, правами та обов`язками особи, у відношенні якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту (а.с.66-70).

Відповідно до реєстраційного листка від 31.07.2018 року (а.с.79-84) позивач прибув з м.Сілет країна Бангладеш до України в кінці травня 2018 року на підставі дозволу компетентних органів, сповідує іслам, не є військовозобов`язаним. Після прибуття в Україну в посольстві, консульстві не реєструвався, намірів повернутись до країни походження не має. Як зазначено в реєстраційному листі зі слів особи, позивач є членом політичної партії «BNP», до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язанні з расовою, національною чи релігійною належністю, політичними поглядами не був причетний. До позивача застосовувались заходи адміністративного впливу передбачені ст.203 КУпАП (а.с.83).

Під час прооколу співбесіди від 10.08.2018 року проведеного за участю перекладача, позивач зазначив наступне:

Батько, мати та брат позивача проживають в Бангладеші, м Сілет, батько та брат є бізнесменами, мати домогосподарка. Позивач прибув до України на підставі паспорту та туристичної візи України, жодних проблем з виїздом не було. Щодо політичних проблем позивача у Бангладеші останній зазначив, що наприкінці 2015 року, вступив до партії, так як вона йому подобалась, партія допомагає країні. Був маленькою людиною в партії «BNP» - націоналістична партія Бангладеш. Допомагав партії, щось писав, давав рекламу, пояснював про партію. Основну мету парті позивач не зміг пояснити. Проте в іншій партії «Авамі Ліг», вони конкуренти, на позивача написали заяву до поліції, писали якусь неправду. Будь яких доказів та документів на підтвердження участі у партії позивачем не надано. Потім поліція шукала позивача вдома, проте вдома його не було. Батько позивача турбувався з даного приводу а тому відправив позивача до України. Позивач стверджує, що якщо повернеться до Бангладешу, то його забере поліція. За ознаками раси, віросповідання, національності чи громадянства позивач не переслідувався. На питання «Чи існує ризик внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, людського або такого, що принижує гідність, поводження чи карання при поверненні до Бангладешу позивач зазначив, що такого не буде. Є тільки політична проблема, а все інше добре.

Під час наступного протоколу співбесіди від 16.08.2019 року (а.с.102-104 позивач зазначив, що обережно виїжджав з країни і його ніхто не бачив. Виїздив за туристичною візою до РФ, рейсом Ейр-арабія, Дакка (Бангладеш) Дубай (ОАЕ) - Москва (РФ), дати не пам`ятає, приблизно 2,5 місяці тому. Віза була терміном дії на 3 місці. Планував виїзд в Україну, хоча родичів в Україні не має. На прожиття допомагають батьки так, як поки що позивач нічим не займається, але планує знайти роботу та працювати. Хоче отримати документи та легально знаходитись в Україні.

Розглянувши заяву шукача захисту про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та особову справу ОСОБА_1 , заступником начальника управління - начальник відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області Голотенко В.А., на підставі проведених анкетування та інтерв`ю із зазначеним громадянином, з урахуванням актуальної ІКП, зроблено висновок, що заява громадянина Бангладеш на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є очевидно необґрунтованою, за відсутністю умов, зазначених пунктами 1, 13 частини першої ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та на підставі п.6 ст.8 вказаного Закону є необхідним прийняти рішення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказаний висновок обґрунтовано, зокрема тим, що шукач захисту не переслідувався в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, у відповідності до п.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року. Так, під час звернення за міжнародним захистом шукач захисту не навів інформації, яка б вказувала на можливість його особистих переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства або віросповідання під час проживання в країні громадянської належності. Також, особа не була причетна до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з його расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами. Також, аналізом проведених із заявником анкетування та протоколу співбесіди можливо підтвердити відсутність у нього побоювань стосовно повернення до регіону постійного проживання у зв`язку із ймовірною загрозою переслідувань за вищевказаними ознаками. Крім того, особа із зволіканнями звернулася до територіального підрозділу ДМС, що ставить під сумнів реальність загрози життю особи та вказує на те, що вказане звернення до територіального підрозділу ДМС із заявою про набуття міжнародного захисту було обумовлене лише потребою у легалізації перебування на території України. Причину виїзду особи з Бангладеш з позиції надання міжнародного захисту в Україні, неможливо обґрунтувати п. 1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Елемент переслідування особи з боку правоохоронних структур Бангладеш також не визнається правдоподібним та не приймається територіальним підрозділом ДМС. Так, під час опитування шукач захисту підтвердив, що безперешкодно вибув з Бангладеш, будь-які докази переслідування в особи відсутні, будь-яких проблем у родичів заявника під в країні громадянської належності не виникало, станом на теперішній час родичі допомагають особі грошима. Виявлені розбіжності у твердженнях заявника свідчать про те, що він надавав завідомо неправдоподібну інформацію, що у свою чергу підриває довіру до особи з боку територіального підрозділу ДМС.

Наказом заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області від 16.08.2018 року №156 з посиланням на ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.115).

Позивач, 16.08.2018 року отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.116-119).

Враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає відмову ГУ ДМС України в Одеській області в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту обґрунтованою та такою, що ґрунтується на законі з наступних підстав.

Порядок врегулювання спірних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Пунктом 1 ч.1 ст.1 Закону визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч.1 ст.1 вказаного Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя. При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі наведених фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з частинами 1 та 2 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника (ч.1 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Порядок попереднього розгляду заяв передбачено ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», зокрема ч.1, 4 та 6 передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Суд звертає увагу, що розуміння поняття «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Отже, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано будь-яких документів або матеріалів, які б слугували доказом наявності умов для набуття статусу біженця, жодних переконливих доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною його вимушеного від`їзду з країни Бангладеш або існування будь-яких загроз у разі повернення до країни громадської належності, позивач не надав та переконливих пояснень не надав.

Як вбачається з матеріалів справи переслідування за ознаками раси, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань позивача в країні громадянської належності не зазнав. Крім того, на питання «чи існує ризик внаслідок грози життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, людського або такого, що принижує гідність, поводження чи карання при поверненні в Бангаеш?» позивач відповів: «Ні, такого не буде. Є тільки політична проблема, все інше добре» (а.с.98, протокол співбесіди від 10.08.2018 року).

Політична діяльності позивача в країні походження також викликає сумнів, адже позивач не надав жодних документальних доказів, які б могли підтвердити факт його належності до політичної партії. Крім того, на питання щодо «Чим займається партія «BNP»?» позивач відповів: «Партія добра, вона допомагає», тобто фактично позивач не зміг пояснити діяльність партії. Членство в політичній партії «BNP» на території Бангладеш не приймається судом, оскільки не підтверджене належними доказами.

Дані твердження позивача свідчать про відсутність офіційного зв`язку з будь-якою партійною діяльністю на території країни громадянської належності, також відсутність певних політичних поглядів, які б підтверджували належність позивача до вказаної партії. Крім того, як вбачається з даних анкетування позивача без жодних перешкод вибув з країни громадянської належності у 2018 році на підставі паспорта та туристичної Української візи (а.с.74), що ще раз підкреслює факт відсутностіпереслідування позивача за політичною ознакою. За таких обставин суд не може встановити дійсну наявність факту ймовірного переслідування позивача за політичною ознакою у зв`язку з належністю до партії «BNP».

З матеріалів особової справи позивача спостерігаються суттєві розбіжності в твердженнях, що, в свою чергу, істотно знижує рівень довіри та свідчить про зловживання процедурою набуття міжнародного захисту.

Так, при анкетуванні 31.07.2018 року позивач зазначає, що прибув в Україну з країни Бангладеш на підставі паспорта та туристичної Української візи, маршрут авіарейс Дакка (Бангладеш) Дубай (ОАЕ) Київ (Україна) (а.с.74), при цьому, а під час співбесіди 16.08.2018 року позивач зазначив, що виїздив за туристичною візою до РФ, рейсом Ейр-арабія, Дакка (Бангладеш) Дубай (ОАЕ) - Москва (РФ), та виїздив він тихо, щоб його ніхто не бачив.

Як вбачається з анкети позивача від 31.07.2018 року, позивач зазначає, що він був звичайним членом партії «BNP», надавав допомогу партії (а.с.77). При цьому, в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.61), позивач був секретарем соціального забезпечення відділення Націоналістичної партії Бангладеш в м.Сілет. Під час співбесіди 10.08.2018 року позивач повідомив, що він був «маленькою людиною у партії «BNP»» та не зміг пояснити чим займається вказана партія, та конкретизувати власні посадові обов`язки як члена партії (а.с.95-96).

Також, у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач зазначив, що стосовно нього було в поліції заведено справу у м. Сілет і він перебував у розшуку з боку правоохоронних структур (а.с.62), при цьому, під час співбесіди 10.08.2018 позивач повідомив, що «політичні конкуренти» з партії «Awami League» написали на нього заяву до правоохоронних структур з неправдивою інформацією (а.с.95).

Крім того, під час співбесіди 10.08.2018 позивач повідомив, що хоче легально та спокійно жити в Україні, а під час співбесіди 16.08.2018 року підтвердив, що причиною його звернення із заявою до ГУ ДМС України в Одеській області є отримання відповідних документів для легального перебування на території України (а. с.104).

Зазначене характеризує його як «мігранта» у визначенні УВКБ ООН: у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця».

Суд зазначає, що фінансове положення родини позивача є позитивним, батько та брат позивача є бізнесменами та на даний момент допомагають йому матеріально.

Крім того, стабільна ситуація стосовно безпеки проживання, працевлаштування підтверджується також інформацію про країну походження позивача (ІПК).

Відповідно до ІКП (додатково встановлено, що ситуація пов`язана верховенством права в Республіці Бангладеш стабільна (джерело: The Dhaka Tribune, стаття: Bangladesh advancesin global rule of law ranking від 04.02.2018 року): «Бангладеш досяг прогресу, суворо дотримуючись принципів верховенства права, коли більшість країн світу вбачали, що їх показники знижуються порівняно з 2016 роком».

Відповідно до того ж джерела: The Dhaka Tribune, в статті від 01.02.2018 року «Всесвітній банк затвердив додаткове фінансування великих програм грошових переказів в розмірі 300 мільйонів доларів США».

Беручи до уваги інформацію стосовно країни громадянської належності позивача, а також факт проживання близьких родичів позивача у Бангладеш (без переслідувань та погроз), суд прийшов до висновку, що відсутні обставини щодо загрози життю та свободи безпосередньо самому позивачу.

Отже, дослідивши та проаналізувавши матеріали особової справи ОСОБА_1 , суд дійшов висновку, що інформація надана позивачем має розбіжності, крім того, позивачем не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства або здійснення будь-якого тиску відповідних органів з країни походження, що унеможливлює існування на території країни походження, відсутні підтвердження щодо реальних погроз, та переслідування позивача та його родини за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, чи наявності загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини

З урахуванням зазначеного, суд вважає, що наказ Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області №157 від 16.08.2018 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним, прийнятим в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законом, з урахуванням усіх фактичних обставин справи, а тому позовні вимги позивача не підлягають задоволенню.

Згідно ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 291, 295, КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 );

Відповідач: Головне управління ДМС України в Одеській області (, 65045, м.Одеса, вул. Преображенська, 44

Суддя П.П. Марин

.