Справа № 826/13821/18
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2019-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 березня 2019 року 11:52 № 826/13821/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Вєкуа Н.Г., при секретарі судового засідання Багрій М.В., за участі: позивача - ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2, представника відповідача - Хребет С.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доМіністерства соціальної політики України
про поновлення на роботі, -
На підставі ч. 1 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 25 березня 2019 року проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 243 названого Кодексу. Під час проголошення скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення сторонам роз'яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту рішення.

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) до Міністерства соціальної політики України (01601, м. Київ, вул. Еспланадна, буд. 8/10, ) про:

- визнання протиправним та скасування наказу Міністерства соціальної політики України № 1006к від 27.07.2018;

- поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту соціального захисту осіб з інвалідністю Міністерства соціальної політики України.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що оскаржуваним наказом позивача незаконно звільнили під час її знаходження у відпустці та на лікарняному, чим відповідач порушив її права та законні інтереси.

Представник відповідача у наданому до суду відзиві на позовну заяву проти позову заперечував. Вказавши на те, що посилання позивача на норми Закону України «Про відпустки» є некоректним, оскільки ОСОБА_1 проходила державну службу в Мінсоцполітики і трудовий договір не мав строку. Під час проходження державної служби дії державного службовця регламентуються спеціальним Законом України «Про державну службу», про що не заперечує сама позивач.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 вересня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду в підготовчому провадженні.

В судовому засіданні 25 березня 2019 року позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали повністю та просили задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні 25.03.2019 на підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Заслухавши пояснення, доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність у відмові у задоволенні позову з таких підстав.

Судом встановлено, 14.04.2014 ОСОБА_1 відповідно до наказу № 287к від 14.04.2014 призначено на посаду директора Департаменту соціального захисту інвалідів Міністерства соціальної політики України, який відповідно до наказу №672к від 31.10.2016 перейменовано в Департамент соціального захисту осіб з інвалідністю.

Згідно наказу від 14.04.2017 за №256к позивачу присвоєно черговий 3 ранг державного службовця.

30 травня 2018 року позивач був ознайомлений з наказом від 14.04.2018, відповідно до якого реорганізовано структуру Міністерства соціальної політики, внаслідок чого Департамент соціального захисту осіб з інвалідністю ліквідовано.

Позивачу було запропоновано посаду начальника відділу в одному з новостворених департаментів.

Відповідно до норм чинного законодавства позивач мав право не пізніше 30.07.2018 подати заяву про звільнення на підставі п. 6 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» або ж не подавати зазначеної заяви та продовжити проходження державної служби на запропонованій посаді.

Згідно заяви позивача від 03.07.2018 та відповідно до наказу №616кв від 05.07.2018, останньому надано частину щорічної основної відпустки тривалістю 14 календарних днів з 17.07.2018 по 30.07.2018, включно.

Перебуваючи у відпустці, 26.07.2018 позивач вимушений був звернутися до ДЗ «Республіканська клінічна лікарня МОЗ України» у зв'язку з погіршенням стану здоров'я, де перебував на стаціонарному лікуванні.

27 липня 2018 року позивачу повідомив керівник Управління по роботі з персоналом Міністерства, що це є останній день подання заяви на звільнення на підставі п. 6 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу», у разі його незгоди проходити державну службу на запропонованій посаді.

Враховуючи, що позивач був не згодний із запропонованою посадою, однак, зважаючи, що перебував у відпустці та під час тимчасової втрати працездатності, то заяву про звільнення на підставі п. 6 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» мав намір подати після виходу із відпустки, з врахуванням лікарняного.

Проте, 27.07.2018 на підставі наказу №1006к від 27.07.2018 позивача звільнили з посади директора Департаменту соціального захисту осіб з інвалідністю Міністерства соціальної політики України.

Не погоджуючись із діями відповідача та прийнятим ним оскаржуваним наказом позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно із частиною четвертою статті 43 Закону України «Про державну службу» про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніше як за 60 календарних днів до зміни істотних умов державної служби, крім випадків підвищення заробітної плати.

Державний службовець письмово повідомляє про прийняте рішення керівника державної служби не пізніше 60 календарних днів з дня ознайомлення з таким повідомленням.

У разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв'язку із зміною істотних умов державної служби, він подає керівнику державної служби заяву, зокрема про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» не пізніш як за 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв'язку із зміною її істотних умов.

Відповідно до статті 57 Закону України «Про державну службу» державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Статтею 59 Закону України «Про державну службу» визначено, що щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про відпустки» черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку.

Відповідно до пункту 4 Положення про Національне агентство України з питань державної служби (далі - НАДС), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 500, НАДС надає роз'яснення щодо застосування законодавства з питань державної служби та служби в органах місцевого самоврядування.

За листом - роз'ясненням НАДС від 13.09.2018 № 6690/13-18, якщо період надання державному службовцю щорічної основної оплачуваної відпустки, визначений затвердженим графіком відпусток, співпав з періодом його повідомленням про зміну істотних умов державної служби, то, на думку НАДС, такому державному службовцю зазначена відпустка має бути надана відповідно до затвердженого графіку відпусток.

Також НАДС зазначає, що у разі відмови від продовження проходження державної служби у зв'язку із зміною істотних умов державної служби або ненадання згоди на переведення на іншу запропоновану посаду після завершення строку повідомлення державного службовця, останній має бути звільнений на підставі пункту 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» згідно з поданою ним завою.

Державний службовець, який подав заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу», звільняється до спливу 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби.

Таким чином, датою звільнення державного службовця, який виявив незгоду на продовження проходження державної служби у зв'язку із зміною істотних умов державної служби, буде вважатися дата подачі заяви про звільнення.

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що позивач написала заяву про звільнення датовану 26.07.2018 та надіслану особисто позивачем до Мінсоцполітики поштою 26.07.2018, а не 28.07.2017, як зазначено в позовній заяві, про що свідчить штамп на поштовому конверті. Разом із зазначеною заявою позивач надіслала заяву про надання відпустки на один день з посиланням на листок непрацездатності №177709 (з 12.07.2018 по 17.07.2018).

Вищевказані документи відповідач отримав лише 31.07.2018, про що свідчить дата на штрих-коді системи електронного документообігу «ДОК-ПРОФ З».

В той же час позивач, 26.07.2017 оформила листок непрацездатності та, порушуючи режим перебування в стаціонарі 27.07.2018 прийшла до Міністерства особисто, де подала заяву про звільнення, але датовану вже 27.07.2018. На цій заяві державним секретарем Мінсоцполітики Іванкевичем В.В. проставлено запис «отримано» із зазначенням часу 16:38 та дати - 27.07.2018. Факт перебування ОСОБА_1 на робочому місці під час лікування в стаціонарі підтверджується довідкою Управління адміністративного забезпечення Міністерства.

Крім цього, 15.08.2018 під час ознайомлення з наказом про звільнення, про що є відмітка та підпис ОСОБА_1, позивач підписала Акт прийому-передачі справ, що є безперечним доказом згоди позивача з її звільненням.

Аналізуючи вищевикладені факти, можна дійти висновку про те, що позивач, не погодившись із запропонованою посадою докладала зусилля щодо звільнення її з державної служби відповідно до пункту 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу».

Щодо твердження позивача про тиск на нього з боку працівників Управління по роботі з персоналом Міністерства щодо складання заяви про звільнення, суд відноситься критично, оскільки, позивачем було складено власноручно дві заяви про звільнення, що свідчить про бажання та намір позивача звільнитись.

Оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

В силу норми ч. 2 ст. 19 Конституції України посадові особи контролюючих органів зобов'язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати у зв'язку із відмовою у задоволенні позову не підлягають відшкодуванню.

Керуючись статтями 77-78, 139, 143, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги).

Повний текст рішення виготовлено та підписано 11 квітня 2019 року.

Суддя Н.Г. Вєкуа