Справа № 9901/31/19
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2019-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

01 квітня 2019 року

Київ

справа №9901/31/19

адміністративне провадження №П/9901/31/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Олендера І.Я.,

суддів: Бившевої Л.І., Гончарової І.А., Ханової Р.Ф., Шипуліної Т.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Загороднього А.А.,

представника відповідача Цуцкірідзе І.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу №9901/31/19 за позовом ОСОБА_3 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним (недійсним) та скасування рішення,

УСТАНОВИВ:

І. ПРОЦЕДУРА

1. 16 січня 2019 року до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшов позов ОСОБА_3 (далі - позивач, ОСОБА_3.) до Вищої ради правосуддя (далі - відповідач, ВРП), в якому позивач просить Суд визнати протиправним(недійсним) та скасувати рішення Вищої ради правосуддя № 57/0/15-19 від 10 січня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_3 з посади судді господарського суду Донецької області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України.

2. Позивач вважає оскаржуване Рішення протиправним з огляду на таке.

2.1. За результатами проведеного Вищою кваліфікаційною комісією України (далі ВККСУ) первинного кваліфікаційного оцінювання було прийнято рішення №560/ко-18, яким визначено, що позивач, суддя господарського суду Донецької області не склав іспиту для суддів місцевих та апеляційних судів та відмовлено йому у допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді, визнано позивача таким, що не відповідає займаній посаді та рекомендовано Вищій раді правосуддя розглянути питання про звільнення його з посади судді. Згідно рішення ВККСУ №585/ко-18 від 27.04.2018 вирішено внести до ВРП подання з рекомендацією про звільнення позивача з посади судді. Положення Комісії, на підставі яких проводилось оцінювання суддів, не зареєстровані в Мін'юсті України; Комісія не взяла до уваги критерій компетентності; європейські стандарти не передбачають звільнення судді з посади лише за наслідками кваліфікаційного оцінювання; згідно з Законом України «Про судоустрій і статус суддів», Конституцією України суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав передбачених у ч. 6 ст. 126 Конституцією України, в якій така підстава як невідповідність за результатами оцінювання займаній посаді також відсутня; неможливість оскарження результатів оцінювання практичного завдання є порушенням права на оскарження рішень, дій суб'єкта владних повноважень, порушенням положень міжнародних стандартів. Вказане не було враховано відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення про його звільнення №57/0/15-19 від 10.01.2019.

2.2. Крім того приймаючи оскаржуване рішення відповідачем не було враховано, що підстава звільнення яка вказана позивачем відсутня у ст. 126 Конституції України. Європейські стандарти, п. 23 Декларації щодо принципів незалежності судової влади, Висновок № 17 Консультативної ради європейських суддів, висновок Венеціанської комісії щодо посилення незалежності суддів №747/2013, не передбачають звільнення судді з посади лише за наслідками кваліфікаційного оцінювання. Оскаржуваним рішенням відповідачем було порушеного його право на працю та захист від незаконного звільнення, у ньому не зазначено яким саме критеріям позивач як суддя не відповідає займаній посаді. Було порушено і процедуру, оскільки не враховано його заяви щодо оскарження рішення ВККСУ у суді і не завершення такого розгляду. ВРП не відповідає вимогам принципу «суд, установлений законом», оскільки регламент яким керується відповідач не є законом, тому прийняте рішення становить пряме порушення його прав гарантованих ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

3. Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 30 січня 2019 року було задоволено заяву про самовідвід судді-доповідача Стрелець Т.Г.

3.1. Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 31.01.2019 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи на 25.02.2019 09.30 год.

3.2. У судовому засіданні було оголошено перерву до 16.00 год. 01.04.2019. Позивач не з'явився у судове засідання подав заяву про закінчення розгляду справи у його відсутності.

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

4. Указом Президента України від 6 червня 2011 року № 643/2011 ОСОБА_3 призначений на посаду судді господарського суду Донецької області.

5. 20 жовтня 2017 року рішенням №106/зп-17 Вищою кваліфікаційною комісією суддів України призначено проведення іспиту під час кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді, в тому числі щодо позивача, на 13 березня 2018 року.

5.1. За результатами складення анонімного письмового тестування та практичного завдання в межах процедури кваліфікаційного оцінювання суддів позивач набрав 74,25 балів та 47,5 балів відповідно.

5.2. Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 26 квітня 2018 року №560/ко-18 вирішено: визначити, що суддя господарського суду Донецької області ОСОБА_3 не склав іспиту для суддів місцевих та апеляційних судів, призначеного рішенням Комісії від 29 січня 2018 року №7/зп-18; відмовити судді господарського суду Донецької області ОСОБА_3 у допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди», призначеного рішенням Комісії від 20 жовтня 2017 року №106/зп-17, за результатами іспиту суддів місцевих та апеляційних судів; визнати суддю господарського суду Донецької області ОСОБА_3 таким, що не відповідає займаній посаді; рекомендовано Вищій раді правосуддя розглянути питання про звільнення з посади судді господарського суду Донецької області ОСОБА_3 (а.с. 123-125).

5.3. 27 квітня 2018 року Вищою кваліфікаційною комісією суддів України прийнято рішення №585/ко-18, яким вирішено внести до Вищої ради правосуддя подання з рекомендацією про звільнення ОСОБА_3 з посади судді господарського суду Донецької області (а.с. 122).

5.4. Позивач скористався процедурою судового оскарження рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 26 квітня 2018 року №560/ко-18. Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10.12.2018 у справі №9901/585/18 за позовом ОСОБА_3 до ВККСУ, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 19.03.2019, у задоволенні позову про визнання протиправним та скасування рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 26 квітня 2018 року №560/ко-18 було відмовлено.

6. Листом ВРП за №19738/0/9-18 від 13 червня 2018 року позивача запрошено на засідання Вищої ради правосуддя на 26 червня 2018 року для розгляду питання про його звільнення з посади судді відповідно до подання з рекомендацією ВККС від 27 квітня 2018 року №585/ко-18 (а.с. 126).

6.1. 22 червня 2018 року від позивача до ВРП надійшло клопотання про відкладення розгляду питання про звільнення його з посади судді у зв'язку з відкриттям провадження у справі №9901/585/18 за його позовом до ВККСУ про скасування рішення (а.с. 127-143).

6.2. Листом ВРП від 16 липня 2018 року №23792/0/9-18 позивача запрошено на засідання Вищої ради правосуддя на 26 липня 2018 року для розгляду питання про його звільнення з посади судді відповідно до подання з рекомендацією ВККС від 27 квітня 2018 року №585/ко-18 (а.с. 144).

6.3. 20 липня 2018 року від позивача до ВРП надійшло клопотання про відкладення розгляду питання про звільнення його з посади судді до закінчення розгляду справи №9901/585/18 за його позовом до ВККСУ про скасування рішення (а.с. 146).

6.4. Листом ВРП від 28 грудня 2018 року №50299/0/9-18 позивача запрошено на 10 січня 2019 року на засіданні ВРП щодо розгляду питання про його звільнення з посади судді відповідно до подання з рекомендацією ВККС від 27 квітня 2018 року №585/ко-18 (а.с. 149).

6.5. 9 січня 2019 року на адресу ВРП надійшло клопотання позивача про відкладення розгляду питання про звільнення його з посади судді до вирішення по суті справи №9901/585/18 за його позовом до ВККСУ про скасування рішення (а.с. 155).

6.6. Членом Вищої ради правосуддя Беляневичем В.Е. складено доповідь з пропозицією звільнення ОСОБА_3 з посади судді господарського суду Донецької області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України (а.с. 159-160).

6.7. 10 січня 2019 року Вищою радою правосуддя прийнято рішення №57/0/15-19, яким вирішено звільнити ОСОБА_3 з посади судді господарського суду Донецької області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу ХV "Перехідні положення" Конституції України (а.с. 161-163).

7. Позивач вважає оскаржуване рішення протиправним.

ІІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН

8. В обґрунтування позовних вимог та протиправності рішення позивач наводить такі аргументи.

9. Положення ВККСУ, на підставі яких проводилось оцінювання суддів, не зареєстровані в Мін'юсті України; Комісія не взяла до уваги критерій компетентності; неможливість оскарження результатів оцінювання практичного завдання є порушенням права на оскарження рішень, дій суб'єкта владних повноважень, порушенням положень міжнародних стандартів. Приймаючи оскаржуване рішення відповідачем не було враховано, що підстава звільнення яка вказана позивачем відсутня у ст. 126 Конституції України. Європейські стандарти, п. 23 Декларації щодо принципів незалежності судової влади, Висновок № 17 Консультативної ради європейських суддів, висновок Венеціанської комісії щодо посилення незалежності суддів №747/2013, не передбачають звільнення судді з посади лише за наслідками кваліфікаційного оцінювання. Оскаржуваним рішенням відповідачем було порушеного його право на працю та захист від незаконного звільнення, у ньому не зазначено яким саме критеріям позивач як суддя не відповідає займаній посаді. Було порушено і процедуру, оскільки не враховано його заяви щодо оскарження рішення ВККСУ у суді і не завершення такого розгляду. ВРП не відповідає вимогам принципу «суд, установлений законом», оскільки регламент яким керується відповідач не є законом, тому прийняте рішення становить пряме порушення його прав гарантованих ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

10. У відзиві на позов відповідач зазначає, що з доводами позовної заяви не погоджується, звертає увагу на те, що Конституцією України безпосередньо передбачено, що підставою для звільнення судді з займаної посади є виявлення за результатами оцінювання його невідповідності цій посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання. Відповідач зазначає, що оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання відбувається в порядку, встановленому статтею 57 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», та може бути оскаржено лише з певних підстав. Оскаржуване рішення, як вказує відповідач, містить посилання на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків. Повноважність складу ВРП підтверджується витягом з протоколу засідання ВРП від 27 вересня 2018 року №71. Відповідач зазначає, що позивачем у позовній заяві не вказано про наявність підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення ВРП. Відповідач вказує, що через багаторазове відкладення розгляду питання про звільнення позивача з посади судді відповідно до положень статті 56 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» ВРП вирішила розглядати дане питання за відсутності судді, оскільки його неявка не перешкоджала розгляду цього питання.

IV. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

11. Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

12. Згідно зі статтею 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Носіями судової влади в Україні є професійні судді.

13. Відповідно до підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України з дня набрання чинності Законом України від 02 червня 2016 року №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п'ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом.

14. Згідно з пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII) відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п'ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному цим Законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

15. За приписами пункту 12 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року №1798-VIII (далі - Закон №1798-VIII) питання про звільнення судді з підстави, визначеної підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, розглядаються на засіданні Вищої ради правосуддя в пленарному складі на підставі подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону. Оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання відбувається в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону.

16. Стаття 56 Закону №1798-VIII визначає порядок розгляду питання про звільнення судді з посади за особливими обставинами.

16.1. Питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, розглядається на засіданні Вищої ради правосуддя.

16.2. Питання про звільнення судді з підстави, визначеної пунктом 2 частини шостої статті 126 Конституції України (порушення суддею вимог щодо несумісності), Вища рада правосуддя розглядає в порядку розгляду справи щодо порушення вимог щодо несумісності, визначеному главою 3 розділу II цього Закону.

16.3. Питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України (вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді; порушення суддею обов'язку підтвердити законність джерела походження майна), Вища рада правосуддя розглядає на підставі подання Дисциплінарної палати про звільнення судді.

16.4. Суддя, стосовно якого розглядається питання про звільнення, повідомляється про засідання Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному цим Законом. Неявка судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності.

16.5. При розгляді питання про звільнення судді з підстави, визначеної пунктом 5 частини шостої статті 126 Конституції України (незгода на переведення до іншого суду в разі ліквідації чи реорганізації суду, в якому суддя обіймає посаду), Вища рада правосуддя встановлює факт відмови судді від переведення до іншого суду (у тому числі факт ухилення від виконання відповідного рішення про переведення) на підставі заяви судді або повідомлення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про таку заяву судді, або повідомлення голови відповідного суду чи його заступника про неприбуття судді до суду для здійснення правосуддя.

16.6. Запрошення на засідання Вищої ради правосуддя судді, стосовно якого розглядається питання про звільнення його з посади з підстави, визначеної пунктом 5 частини шостої статті 126 Конституції України, є обов'язковим. Суддя та/або його представник має право бути заслуханим на засіданні Вищої ради правосуддя та надати відповідні пояснення. У разі неможливості з поважних причин взяти участь у засіданні Вищої ради правосуддя суддя може заявити клопотання про відкладення розгляду питання про звільнення його з посади. Повторна неявка судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності.

16.7. За результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, Вища рада правосуддя ухвалює вмотивоване рішення.

17. У відповідності до положень статті 57 Закону №1798-VIII рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 1, 2 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване з підстав, визначених законом.

17.1. Рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої ради правосуддя, які брали участь у його ухваленні; 3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків.

17.2. Рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з підстави, визначеної пунктом 5 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване з підстав, визначених частиною другою цієї статті, або у випадку, якщо суддя не був належним чином повідомлений про засідання Вищої ради правосуддя, на якому було ухвалене рішення.

18. Згідно з пунктом 5.1 Глави 5 Регламенту Вищої ради, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 24.01.2017 № 52/0/15-17 (далі - Регламент), формою роботи Ради є засідання у пленарному складі.

18.1. Відповідно до пункту 9.2 Глави 9 цього Регламенту рішення ухвалюється більшістю членів Ради, які беруть участь у засіданні Ради у пленарному складі чи її органу, якщо інше не визначено Законом.

19. Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

19.1. Згідно з частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

V. ОЦІНКА СУДУ

20. Суд зазначає, що позивачем ані в позовній заяві, ані в наданих протягом судового розгляду даної справи поясненнях не наведено жодної передбаченої статтею 57 Закону №1798-VIII підстави для оскарження рішення ВРП від 27 вересня 2018 року №3012/0/15-18.

21. Зі змісту позовних вимог ОСОБА_3 вбачається, що підставою для подання позову була його не згода з результатами проведеного відносно нього кваліфікаційного оцінювання, на підставі яких ВККСУ прийнято рішення від 26 квітня 2018 року №560/ко-18 про його невідповідність займаній посаді судді, яке, в свою чергу, стало підставою прийняття ВРП оскаржуваного рішення про звільнення з посади судді господарського суду Донецької області.

22. Суд констатує, що суддя, роботу якого оцінюють, повинен мати змогу оскаржити результати незадовільного оцінювання, особливо, якщо зачіпаються громадянські права судді в розумінні статті 6 Європейської конвенції з прав людини; і що серйознішими можуть бути наслідки оцінювання для судді, то важливішими є такі права на ефективне оскарження. Для того, щоб з'ясувати, чи порядок оскарження є дієвим на практиці та чи може він призвести до дієвої зміни рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, необхідно ретельно проаналізувати процедуру оцінювання, включно з оскарженням, після того, як зазначену процедуру оцінювання пройде значна кількість суддів (п. 81 Висновку ОБСЄ/БДІПЛ щодо Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 30 червня 2017 року).

23. З цього приводу суд зазначає, що позивач скористався процедурою судового оскарження рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 26 квітня 2018 року №560/ко-18. Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10.12.2018 у справі №9901/585/18 за позовом ОСОБА_3 до ВККСУ, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 19.03.2019, у задоволенні позову про визнання протиправним та скасування рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 26 квітня 2018 року №560/ко-18 було відмовлено.

24. Колегія суддів враховує, що для забезпечення незалежності судової системи рішення про звільнення суддів мають ухвалюватись з дотриманням справедливих процедур, які забезпечують об'єктивність і неупередженість, та встановлені у національному законодавстві.

25. При цьому, важливим запобіжником суддівської незалежності та незалежності судової системи в цілому є можливість оскаржити рішення по суті.

Це узгоджується з передбаченим пунктом 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року правом особи на доступ до суду, що, зокрема, включає такий аспект, як право на розгляд справи судом із «повною юрисдикцією», тобто судом, що має достатні та ефективні повноваження щодо: повторної (після адміністративного органу) оцінки доказів; встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскарженого адміністративного рішення; належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті (п. 70 рішення Європейського суду з прав людини від 28 червня 1990 року у справі «Обермейєр проти Австрії» (CASE OF OBERMEIER v. AUSTRIA); п. 155 рішення Європейського суду з прав людини від 4 березня 2014 року у справі «Гранд Стівенс проти Італії» (CASE OF GRANDE STEVENS v. ITALY)).

26. Стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами Європейський суд з прав людини виробив позицію, за якою за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об'єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (п. 111 рішення від 31 липня 2008 року у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки» (CASE OF DRUЋSTEVNН ZБLOЋNA PRIA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC); п. 157 рішення від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телевіжн Лтд. проти Кіпру» (CASE OF SIGMA RADIO TELEVISION LTD. v. CYPRUS).

27. Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

28. Враховуючи наведені правові висновки, Суд вважає за можливе розглянути вимоги ОСОБА_3, ретельно дослідивши дотримання Вищою радою правосуддя при прийнятті спірного рішення положень п. 3 ч. 2 ст. 57 Закону №1798-VIII, тобто наявність обґрунтованих посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків.

29. З оскаржуваного рішення ВРП вбачається, що суддя господарського суду Донецької області ОСОБА_3. за результатами складання анонімного письмового тестування отримав - 74,25 бала, за виконання практичного завдання суддя отримав - 47,5 бала.

30. За правилами частин першої, другої та п'ятої статті 83 Закон №1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність. Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються ВККС.

31. Відповідно до частин першої і другої статті 85 Закон №1402-VIII кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: 1) складення іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди. Рішення про черговість етапів проведення кваліфікаційного оцінювання ухвалює ВККС. Іспит є основним засобом встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію професійної компетентності та проводиться шляхом складення анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання з метою виявлення рівня знань, практичних навичок та умінь у застосуванні закону, здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді та з відповідною спеціалізацією. Порядок проведення іспиту та методика встановлення його результатів затверджуються ВККС. Тестові та практичні завдання іспиту складаються з урахуванням принципів інстанційності та спеціалізації. ВККС зобов'язана забезпечити прозорість іспиту. На кожному етапі та під час оцінювання результатів можуть бути присутніми будь-які заінтересовані особи.

32. Комісія рішенням від 03 листопада 2016 року № 143/зп-16 затвердила Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення (далі - Положення), а рішенням від 04 листопада 2016 року №144/зп-16 затвердила Порядок проведення іспиту та методику встановлення його результатів у процедурі кваліфікаційного оцінювання.

33. Пунктами 7 - 9 глави 6 розділу ІІ Положення передбачено, що суддя (кандидат на посаду судді), який за результатами складення анонімного письмового тестування набрав менше мінімально допустимого бала, на підставі відповідного рішення Комісії не допускається до виконання практичного завдання, припиняє участь у кваліфікаційному оцінюванні та визнається таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді. Суддя (кандидат на посаду судді), який за результатами виконання практичного завдання набрав менше мінімально допустимого бала, допускається до наступного етапу кваліфікаційного оцінювання у разі набрання ним мінімально допустимого бала іспиту. Суддя (кандидат на посаду судді), який за результатами етапу "Іспит" набрав менше мінімально допустимого бала, на підставі відповідного рішення Комісії не допускається до етапу "Дослідження досьє та співбесіда", припиняє участь у кваліфікаційному оцінюванні та визнається таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді або відповідність займаній посаді.

34. Згідно з положеннями частин другої і третьої статті 88 Закон №1402-VIII суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

34.1. Позивач скористався процедурою судового оскарження рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 26 квітня 2018 року №560/ко-18. Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10.12.2018 у справі №9901/585/18 за позовом ОСОБА_3 до ВККСУ, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 19.03.2019, у задоволенні позову про визнання протиправним та скасування рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 26 квітня 2018 року №560/ко-18 було відмовлено, тобто встановлено, що підстави для скасування рішення ВККСУ відсутні, тому при розгляді даної справи вказані обставини доведенню не підлягають.

35. Перевіряючи обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення Вищої ради правосуддя колегія суддів виходить також з того, що частиною другою статті 57 Закону «Про Вищу раду правосуддя» передбачено підстави, за яких може бути оскаржене та скасоване рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України.

36. Враховуючи зазначені підставі, під час розгляду справи суд повинен перевірити чи мала повноваження ВРП ухвалювати оскаржуване рішення, чи підписане оскаржуване рішення всіма членами ВРП, які брали участь в його ухваленні, а також, чи містить оскаржуване рішення визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких відповідач дійшов відповідних висновків.

37. Щодо повноважного складу ВРП суд зазначає наступне.

37.1. За частиною першою статті 56 Закону № 1798-VІІІ питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, розглядається на засіданні Вищої ради правосуддя.

37.2. Частиною другою статті 30 цього Закону встановлено, що засідання ВРП у пленарному складі, засідання Дисциплінарної палати є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість від складу Вищої ради правосуддя або Дисциплінарної палати відповідно.

37.3. Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1798-VIII ВРП складається з двадцяти одного члена.

37.4. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, зокрема витягом з протоколу № 1 засідання ВРП від 10.01.2019, у засіданні ВРП брали участь 17 її членів, тобто більшість від її складу; «за» звільнення позивача проголосувало 14 членів ВРП, проти - « 3», не брали участі у голосуванні - « 0».

38.5. Таким чином оскаржуване рішення від 10 січня 2019 року № 57/0/15-19 ухвалено повноваженим складом ВРП та підписано всіма членами ВРП, які брали участь у його ухваленні.

39. Щодо зазначення в оскаржуваному рішенні визначених законом підстав звільнення судді та мотиви, з яких відповідач дійшов відповідних висновків, то проаналізувавши зміст такого судом встановлено його відповідність критеріям обґрунтованості та вмотивованості.

40. Щодо посилань позивача на відсутність у статті 126 Конституції України такої підстави звільнення судді, як виявлення за результатами кваліфікаційного оцінювання його невідповідності займаній посаді чи відмова останнього від оцінювання.

40.1. Суд зазначає, що підпункт 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України є самостійною окремою, відмінною від наведених в статті 126 Конституції України, підставою звільнення судді безпосередньо за результатами виявлення під час проведення оцінювання судді невідповідності його займаній посаді за критеріями компетентності.

41. Щодо доводів позивача про суперечливість правового регулювання звільнення суддів з посади у зв'язку з невідповідністю займаній посаді не лише конституційним гарантіям, а й принципам верховенства права, пропорційності, справедливості та правової визначеності Суд вважає за необхідне зазначити наступне.

41.1. Позивач в обґрунтування зазначених доводів вказує на вичерпність підстав для звільнення судді з посади і наводить висновки Конституційного Суду України у рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013. У мотивувальній частині вказаного рішення Суд зазначив, що в Основному Законі України закріплено вичерпний перелік підстав для звільнення судді з посади, що унеможливлює законодавче розширення чи звуження цього переліку.

41.2. Колегія суддів зазначає, що вказане рішення ухвалено за результатами розгляду подання Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII «Прикінцеві положення», абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529) з наступними змінами (далі - Закон № 2453). Зважаючи на реформування судової системи шляхом прийняття змін до Конституції України у 2016 році та викладення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у новій редакції (Закон №1402-VIII), беручи до уваги характер та природу спірних правовідносин, які виникли внаслідок запровадження такого заходу перевірки відповідності суддів займаній посаді, як кваліфікаційне оцінювання, Суд вважає безпідставним посилання позивача на вищенаведені висновки Конституційного Суду України.

42. Суд вважає за необхідне зазначити, що твердження позивача про порушення ВРП процедури прийняття рішення внаслідок розгляду питання про звільнення без його участі є безпідставними. Відповідно до матеріалів справи запрошення на участь у засіданні ВРП з цього питання позивачу надсилалось неодноразово. У кожному випадку після отримання позивачем вказаних запрошень останнім на адресу ВРП направлялись клопотання про відкладення розгляду питання про його звільнення. Зважаючи на приписи статті 56 Закону №1798-VIII, за якими неявка судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності, Суд не вбачає порушень з боку ВРП з приводу прийняття оскаржуваного рішення без участі позивача.

43. Необґрунтованими суд вважає твердження ОСОБА_3 про порушення принципу верховенства права при ухваленні спірного рішення відповідачем.

43.1. У пункті 41 звіту Венеціанської Комісії від 25-26 березня 2011 року зазначено, що наразі можливий консенсус щодо обов'язкових елементів (як формальних, так і матеріальних або субстантивних) поняття «верховенство права», зокрема, таких, як законність, в тому числі прозорий, підзвітний і демократичний порядок введення законів у дію; правова визначеність; заборона свавілля; доступ до правосуддя у незалежних і неупереджених судах, в тому числі судовий контроль за адміністративними актами; дотримання прав людини; недискримінація та рівність перед законом.

43.2. Тобто принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи, основоположні свободи. У рішенні від 10 грудня 2009 року «Михайлюк та Петров проти України» (заява №11932/02) зазначено, що <… вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві, він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступно відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права…>.

43.3. Суд зазначає, що мета, процедура та правові наслідки кваліфікаційного оцінювання суддів чітко визначені та врегульовані Конституцією України, Законами №1402-VIII та №1798-VIII. Положення цих законів, що регулюють спірні правовідносини, є зрозумілими, точними і передбачуваними. Цим законодавством, зокрема, передбачена можливість звільнення судді в тому випадку, коли об'єктивні результати його оцінювання прямо підтверджують нездатність чи небажання судді виконувати свої обов'язки на мінімально прийнятному рівні. Позивач був не тільки ознайомлений з вимогами законодавства, а й виявив бажання пройти відповідну процедуру оцінювання та міг передбачити, що наслідки такої могли бути як позитивні так і негативні.

44.4. З оскаржуваного рішення ВРП вбачається, що у зв'язку з не набранням ОСОБА_3 за результатами анонімного письмового тестування та виконанням практичного завдання мінімально допустимого балу, який би надавав останньому право допуску до наступного етапу оцінювання «Дослідження досьє та співбесіда», рішенням ВККС від 26 квітня 2018 року № 560/ко-18 позивача визнано таким, що не відповідає займаній посаді, та рекомендовано Вищій раді правосуддя розглянути питання про його звільнення з посади судді. На підставі цього рішення ВРП, керуючись підпунктом 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, абзацом другим пункту 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII, статтями 3, 30, 34, 56, пунктом 12 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1798-VIII, прийняла рішення про звільнення позивача.

45. Таким чином, оцінивши в сукупності наявні в матеріалах справи докази, зваживши всі аргументи та доводи сторін, Суд вважає, що Вища рада правосуддя, приймаючи спірне рішення, діяла в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом №1798-VIII, з дотриманням принципів пропорційності та законності. Оспорюване рішення містить обґрунтовані мотиви, з яких відповідач дійшов вірного висновку про наявність підстав для звільнення ОСОБА_3 з посади судді господарського суду Донецької області.

46. Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов'язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент. Тому за наведених вище підстав, якими Суд обґрунтував своє рішення, не вбачається необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи зазначені позивачем, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.

47. З огляду на встановлені в цій справі обставини та правове регулювання спірних правовідносин Суд встановив, що оскаржене рішення відповідає вимогам, визначеним частиною другою статті 2 КАС України.

48. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

49. За правилами статті 139 КАС понесені позивачем витрати у виді судового збору за подання цього позову відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 22, 241-246, 250, 255, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним (недійсним) та скасування рішення №57/0/15-19 від 10.01.2019 відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення (з дня складення повного судового рішення).

Рішення складене та підписане 11.04.2019.

...........................

...........................

...........................

...........................

...........................

І.Я.Олендер,

Л.І. Бившева,

І.А. Гончарова,

Р.Ф. Ханова,

Т.М. Шипуліна,

Судді Верховного Суду