Справа № 161/18677/17
Суддя: Коваленко Н.В.
Дата ухвалення: 2019-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

10 квітня 2019 року

Київ

справа № 161/18677/17

провадження № К/9901/53530/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Коваленко Н.В., суддів: Берназюка Я.О., Гриціва М.І., розглянувши у письмовому провадженні в касаційному порядку справу за позовом ОСОБА_2 до Луцької районної ради Волинської області про визнання бездіяльності протиправною, визнання права на безоплатний проїзд, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області у складі судді Рудської С.М. від 14 березня 2018 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: Затолочного В.С., Матковоськохї З.М., Шавеля Р.М. від 31 травня 2018 року,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Луцької районної ради Волинської області про визнання бездіяльності протиправною, визнання права на безоплатний проїзд, в якому просив:

- визнати за ОСОБА_2 право на безоплатний проїзд в міському пасажирському транспорті та приміських маршрутах.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2018 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

3. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що не включення Луцькою районною радою Волинської області певних категорій громадян до перелік пільгової категорії осіб, які користується правом безплатного проїзду на міському пасажирському транспорті загального користування та приміських маршрутах не позбавляє позивача права безкоштовного проїзду, оскільки дане право йому забезпечується постановами Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 року № 354 та від 16 серпня 1994 року № 555 і додаткового визнання на підставі рішення суду таке право не потребує.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

4. Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ОСОБА_2 звернувся із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 березня 2018 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2018 року та ухвалити нову постанову, якою задовольнити його позовні вимоги.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

5. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи довічно та пенсіонером за віком.

У відповідь на запит на отримання публічної інформації ОСОБА_2 управлінням соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації Волинської області було роз'яснено, що відповідно до Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VІІІ з 1 червня 2015 року окремі категорії пільговиків втратили право на пільговий проїзд у міському, приміському та міжміському транспорті.

6. Вважаючи, що його права порушені, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

7. Касаційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_2 протягом останніх років не має можливості користуватись своїм правом на безплатний проїзд в міському пасажирському транспорті та приміських маршрутах, оскільки водії та перевізники стверджують, що інваліди та пенсіонери за віком не включені Луцькою районною радою Волинської області до переліку пільгових категорій, а тому перевезення таких осіб здійснюється на загальних умовах, тобто на платній основі.

8. Луцькою районною радою Волинської області подано відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 березня 2018 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2018 року, в якому вона просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

9. Постановою Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 року № 354 «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування» введено безплатний проїзд для пенсіонерів за віком на міському пасажирському транспорті загального користування (крім метрополітену і таксі) та приміських маршрутах, а також встановлено, що право на безплатний проїзд надається за наявності посвідчення встановленого зразка чи довідки, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який зареєстрований у зазначеній системі і видається на безоплатній основі.

10. Постановою Кабінету Міністрів України від 16 серпня 1994 року № 555 «Про поширення чинності постанови Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 року № 354» постанова Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 року № 354 «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування» була поширена на інвалідів.

Оцінка доводів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанції

11. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що ОСОБА_2 і як інвалід ІІ групи і як пенсіонер за віком, має право на безкоштовний проїзд на міському пасажирському транспорті загального користування та приміських маршрутах і додаткового визнання на підставі рішення суду таке право не потребує.

12. Обов'язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

13. Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

14. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

16. Звернувшись до суду з вимогою про визнання за ним права на безоплатний проїзд в міському пасажирському транспорті та приміських маршрутах, позивач фактично обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, тобто предметом оскарження можуть бути тільки акти, які породжують правовідносини, змінюють або припиняють їх.

17. Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

18. Згідно з положеннями частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

19. Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)

20. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

21. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У будь-якому разі обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення його порушених прав, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

22. Проте, в даному випадку судами не встановлено чи є обраний позивачем спосіб захисту ефективним та спрямованим на відновлення його порушених прав.

23. У зв'язку з вищезазначеним, ефективним способом захисту порушеного права у справі, що розглядається, може бути визнання ротиправним рішення Луцької районної ради від 26 грудня 2016 року № 15/8 «Про внесення змін до Програми соціального захисту на 2012-2017 роки», яким при визначенні пільгових категорій громадян, вилучено таку категорію, як ветеран військової служби та органів внутрішніх справ.

24. Рішення Луцької районної ради від 26 грудня 2016 року № 15/8 не було предметом судового розгляду.

25. За приписами частини п'ятої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

26. В свою чергу, частиною 4 статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

27. Відповідно до частини 2 статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

28. Відповідно до пунктів 1, 3 частини 2 статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

29. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що неповне з'ясування судами дійсних обставин справи та допущені порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи є підставою для скасування ухвалених рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 березня 2018 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2018 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Н. В. Коваленко

судді Я. О. Берназюк

М. І. Гриців