Справа № 1570/5068/12
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2019-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

09 квітня 2019 року

Київ

справа №1570/5068/12

адміністративне провадження №К/9901/4597/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гончарової І.А.,

суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф.,

здійснивши попередній розгляд касаційної скарги Державної податкової інспекції у Заводському районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області

на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2013 року (головуючий суддя - Соколенко О.М.)

та на ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2014 року (колегія суддів: головуючий суддя - Бойко А.В., судді - Танасогла Т.М., Яковлев О.В.)

у справі №1570/5068/2012

за позовом Державної податкової інспекції у Заводському районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області

до Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України

про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2012 року Державна податкова інспекція у Заводському районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області (далі - ДПІ) звернулась в Одеський окружний адміністративний суд з позовом до Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України (далі - Південне УКБ МОУ) з позовом, в якому просила стягнути з Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України податковий борг у розмірі 2 040 грн. на користь Державного бюджету Заводського району м. Миколаєва, р/р №0003, банк ГУДКСУ у Миколаївській області, МФО ОКПО 37992781.

В обґрунтування позовних вимог ДПІ зазначила, що за відповідачем рахується сума податкового боргу у загальному розмірі 2 040 грн., що добровільно не сплачена боржником та підлягає стягненню з відповідача в судовому порядку за відповідним позовом контролюючого органу.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2013 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2014 року, адміністративний позов задоволено частково:

стягнуто з Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України податковий борг по земельному податку з юридичних осіб у розмірі 1 020 грн. на користь Державного бюджету Заводського району м. Миколаєва, на р/р 0003, банк ГУДКСУ у Миколаївській області, МФО 826013, ОКПО 37992781. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій зазначили про наявність правових підстав для стягнення з відповідача сум заборгованості по земельному податку з юридичних осіб у розмірі 1 020, 00 грн., що виникла на підставі податкового повідомлення-рішення від 07.06.2012 року № , при цьому зазначили про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача грошового зобов'язання з орендної плати юридичних осіб, визначеного податковим повідомленням-рішенням від 07.06.2012 року № в сумі 1 020, 00 грн., з огляду на те, що строк дії договору оренди земельної ділянки, укладеного між Миколаївською міською радою та Південним управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України закінчився 27.03.2011, його дія не продовжувалась, а новий договір оренди земельної ділянки на 2012 рік відповідачем не укладався, з огляду на що Південне УКБ МОУ не було платником орендної плати за землю у 2012 році.

Не погоджуючись з зазначеними рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування вимог касаційної скарги зазначає, що сума грошового зобов'язання самостійно узгодженого платником податків або узгодженого в порядку оскарження, але не сплаченого у встановлений Податковим кодексом України строк є податковим боргом та підлягає стягненню з боржника за відповідним позовом органу державної податкової служби. З огляду на вищевикладене, на думку скаржника, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача грошового зобов'язання з орендної плати юридичних осіб, визначеного податковим повідомленням-рішенням від 07.06.2012 року № в сумі 1 020, 00 грн.

Відповідач відзиву на касаційну скаргу не надав, що не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ні в апеляційному, ні в касаційному порядку не оскаржувалось, а тому не є предметом касаційного перегляду.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вірно встановлено судами попередніх інстанцій та не заперечується сторонами, за відповідачем рахується заборгованість по земельному податку та з орендної плати за землю з юридичних осіб за 2012 рік у загальному розмірі 2 040 грн. 00 коп.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Податковим кодексом України (далі - ПК України) в редакції, що були чинними на момент їх виникнення.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 ПК України встановлено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України встановлено, що податковий борг - сума узгодженого грошового зобов'язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Статтею 56 ПУ Країни встановлено, що рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов'язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

У разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов'язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

Відповідно до п. 59.1 ст. 59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку - фізичної особи. Стягнення податкового боргу за рішенням суду здійснюється державною виконавчою службою відповідно до закону про виконавче провадження (п. 87.11. ст. 87 ПК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача грошового зобов'язання з орендної плати юридичних осіб, визначеного податковим повідомленням-рішенням від 07.06.2012 № в сумі 1 020, 00 грн., суди попередніх інстанцій виходили з того, що контролюючим органом протиправно нараховано відповідачу суму грошового зобов'язання з орендної плати юридичних осіб, з огляду на те, що строк дії договору оренди земельної ділянки, укладеного між Миколаївською міською радою та Південним управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України закінчився 27.03.2011 і його дія не продовжувалась, а новий договір оренди земельної ділянки на 2012 рік відповідачем не укладався.

З огляду на вищевикладене, а також те, що Південне УКБ МОУ не було платником орендної плати за землю у 2012 році, суди попередніх інстанцій зазначили про протиправність прийняття податкового повідомлення - рішення від 07.06.2012 № та нарахування відповідачу грошового зобов'язання з орендної плати юридичних осіб за 2012 рік в сумі 1 020, 00 та відповідно відсутності підстав стягнення з відповідача зазначених сум.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з зазначеними висновками судів попередніх інстанцій виходячи з наступного.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З матеріалів справи вбачається, що 01.03.2006 між Південним управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України (орендар) та Миколаївською міською радою (орендодавець) укладено договір оренди землі, згідно якого орендодавець надає, а орендар приймає в оренду земельну ділянку для будівництва житлової забудови, по вул. Чигрина ріг вул. Садової (Заводський район) (а.с.32-35). Строк дії зазначеного договору п'ять років.

Вказаний договір зареєстрований у Миколаївський регіональній філії ДП «Центр ДЗК» та в Державному реєстрі земель вчинено відповідний запис від 27.03.2006.

Згідно із умовами зазначеного договору, після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк, і у цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Будь-які докази продовження дії укладеного договору після закінчення п'ятирічного строку його дії позивачем, а ні до суду першої інстанції (на виконання вимог ухвали від 10.10.2012), а ні до суду апеляційної інстанцій надано не було. Також відповідних доказів не додано скаржником і до касаційної скарги.

При цьому, як вбачається з наданих відповідачем пояснень, договір оренди землі від 01.03.2006 після спливу строку його дії сторонами не подовжувався, з огляду на що, Південне УКБ МОУ не було платником орендної плати за землю у 2012 році.

З огляду на вищевикладене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що відповідачем не було допущено порушення вимог п. 286.2 статті 286 Податкового кодексу України в частині неподання розрахунку орендної плати за земельні ділянки за 2012 рік.

Таким чином, податкове повідомлення - рішення від 07.06.2012 № не є таким, що прийняте позивачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, а тому колегія суддів вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій про протиправність нарахування відповідачу сум грошового зобов'язання з орендної плати юридичних осіб за 2012 рік в сумі 1 020, 00 та відповідно відсутності правових підстав для стягнення з відповідача зазначених сум.

Відповідно до частини третьої статті 343 КАС України суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Розглянувши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та здійснивши системний аналіз долучених до справи доказів, проаналізувавши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм законодавства, колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, а тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, судові рішення без змін.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 343, 350, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Заводському районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2013 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2014 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. А. Гончарова

Судді І. Я. Олендер

Р. Ф. Ханова