Справа № 520/2532/19
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2019-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

08.04.2019 р. справа №520/2532/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Сліденко А.В.,

за участі:

секретаря - Стрєлка О.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Бабаскіна К.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу за позовом

ОСОБА_1
до Департаменту патрульної поліції
провизнання протиправним та скасування наказу Департаменту патрульної поліції №151 від 12.02.2019 р. в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1, у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про скасування наказу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №151 від 12.02.2019 р. в частині накладення дисциплінарного стягнення на лейтенанта поліції - інспектора Управління патрульної поліції в Харківській області ОСОБА_1.

Підставами позову є доводи про те, що поліцейський не вчиняв дисциплінарного проступку.

Відповідач, Департамент патрульної поліції Національної поліції України, з поданим позовом не погодився.

Підставами заперечень проти позову є доводи про те, що проведене службове розслідування показало на вчинення поліцейським дисциплінарного проступку.

Дослідивши приєднані до справи докази, суд установив такі обставини спору.

Позивач з 16.07.2015 року проходить публічну службу в поліції, має спеціальне звання лейтенанта поліції. З 13.07.2018 року позивач обіймає посаду інспектора взводу №1 роти тактико-оперативного реагування Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України.

04.11.2018р. близько 22:00-23:50 год. мала місце подія зносин групи поліцейських у складі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 (позивач по справі) з іноземцем-громадянином ОСОБА_5 Ісмаілом (ОСОБА_6) та фізичною особою-громадянином ОСОБА_7 під час здійснення перевірки дотримання водієм автомобілю BMW 520 номерний знак НОМЕР_1 Правил дорожнього руху - рух транспортного засобу у нічний час доби без увімкнених приладів освітлення.

У ході засідання заявник пояснив, що має юридичну освіту, складає протоколи про порушення водіями транспортних засобів Правил дорожнього руху, виносить постанови про накладання на водіїв транспортних засобів штрафу у порядку Кодексу України про адміністративні правопорушення. Указані обставини у сукупності з наданими заявником поясненнями стосовно обставин події згаданих вище зносин, які повно та всебічно висвітлювали предмет доказування по спору, а також відсутність доказів об'єктивної неможливості прийняття участі у розгляді справи адвокатом зумовили прийняття судом рішення про відмову у задоволення клопотання відносно призначення судового засідання на іншу дату.

Заявник також пояснив, що однією із причини зупинки транспортного засобу був рух автомобіля у темний час доби без увімкнених приладів освітлення.

Суд відзначає, що означене діяння водія транспортного засобу охоплюється складом адміністративного делікту, передбаченого ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

З пояснень заявника слідує, що ОСОБА_1 (тобто позивач по справі) одержав від іноземця документ, котрий надає особі право на керування транспортним засобом і визначив, що цей документ є посвідченням водія відповідної категорії.

Отже, з'ясування наявності чи відсутності у діях водія складу адміністративного делікту здійснювалось у спірних правовідносинах саме позивачем.

Однак, недостатність знань з іноземної мови завадила заявнику здійснити переклад прізвища, ім'я, по батькові іноземця - порушника державною мовою і винести постанову про притягнення до адміністративної відповідальності у порядку ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Заявник визнав, що іншими поліцейськими у процесі виконання службових обов'язків допускались порушення закону. Зауважень стосовно таких дій заявник не висловлював, таких дій не попередив і не припинив у зв'язку з тим, що лише із спливом певного проміжку часу усвідомив їх незаконність. Протиправність дій водія транспортного засобу та громадського активіста на прізвище ОСОБА_7 поліцейськими не документувалась.

Після повернення посвідчення водія іноземцю без винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, заявник почав без жодного примусу з боку будь-яких осіб виконувати функцію водія службового автомобіля і разом з іншими поліцейськими, які входили до складу екіпажу, залишив місце примусової зупинки автомобілю BMW 520 номерний знак НОМЕР_1.

По завершенню чергування заявник склав письмовий рапорт, де відобразив лише обставини події за участю громадянина України ОСОБА_7 (згаданого у тексті позову як провокатор).

Рапорту по команді про факт невинесення постанови про накладення штрафу у порядку ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та про причини такої бездіяльності заявник не подавав.

За скаргами гр. ОСОБА_7 (які були отримані УПП в Харківській області ДПП НП України 07.11.2018 р. та 12.11.2018 р.) наказом Департаменту патрульної поліції від 14.11.2018 р. №5122 з метою з'ясування дійсних обставин цієї події було призначено службове розслідування.

Даний наказ позивачем не оскаржувався.

Результати службового розслідування оформлені висновком від 11.01.2019 р. (далі за текстом - Висновок).

Дії з приводу проведення службового розслідування позивачем не оскаржувались.

Текст Висновку містить судження владного суб'єкта про порушення заявником п.п.1, 6, 10, 13 п. 3.1 розділу ІІІ Посадової інструкції поліцейського патрульної поліції (затверджено наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №4/1 від 05.01.2016 р.), ч. 4 розділу І та ч. 1 розділу ІХ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі (затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015р. №1395), ч.ч. 3, 5 ст. 264 та ч. 1 ст. 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення, п.п. 1, 2, 3, 6, 7, 10 ч.1 розділу ІІ Правил етичної поведінки поліцейських (затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09.11.2016 р. №1179), п.п. 1-4 ч. 1 ст. 18, ч. 2 ст. 31 та ст. 38 Закону України «Про Національну поліцію», п.п. 1-4 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України (затверджено Законом України від 15.03.2018 р. №2337-VIII; далі за текстом - Дисциплінарний статут), Присяги працівника поліції.

З посиланням на результати службового розслідування відповідачем, Департаментом патрульної поліції було видано наказ від 12.02.2019 р. №151, п. 3 якого на позивача накладено дисциплінарне покарання у вигляді попередження про неповну службову відповідність.

Як з'ясовано судом, юридичною підставою для прийняття оскарженого рішення владний суб'єкт обрав положення перелічених вище актів права, а фактичною підставою послугувало судження владного суб'єкта про вчинення поліцейським дисциплінарного проступку - порушення службової дисципліни у вигляді, зокрема, не складання адміністративних матеріалів відносно іноземця - водія автомобіля BMW 520 номерний знак НОМЕР_1, не документування ймовірно (можливо) протиправної діяльності водія - іноземця та громадського активістка на прізвище ОСОБА_7

До відносин, які склались на підставі встановлених судом обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правовідносини з приводу проходження публічної служби в поліції унормовані, насамперед, приписами Закону України «Про Національну поліцію», Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Прогалини у нормативному регулюванні цих відносин можуть усуватись нормами Закону України «Про державну службу», Кодексу законів про працю, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про відпустки» тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті служби у поліції.

За визначенням п.1 ст.1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

У силу п. 3 ч. 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна, крім основних обов'язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України "Про Національну поліцію", зобов'язує поліцейського, зокрема, бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський зобов'язаний, зокрема, неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського (п.1 ч.1 ст.18); професійно виконувати свої службові обов'язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов'язків, наказів керівництва (п. 2 ч. 1 ст. 18); поважати і не порушувати прав і свобод людини (п. 3 ч. 1 ст. 18).

Як передбачено ч. 1 ст. 64 Закону України «Про Національну поліцію», особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові такого змісту: «Я, (прізвище, ім'я та по батькові), усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов'язки».

Таким чином, інститут Присяги поліцейського вже сам по собі забезпечує дотримання публічним службовцем закону як у повсякденній службовій, так і позаслужбовій діяльності.

Частиною 1 ст. 11 Дисциплінарного статуту передбачено, що за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

У розумінні ч. 1 ст. 12 Дисциплінарного статуту дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов'язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.

Суд вважає, що у спірних правовідносинах група поліцейських (до складу якої входив і позивач), діючи від імені Держава Україна як офіційні представники органу правопорядку фактично втрутились у приватне життя фізичної особи - громадянина у розумінні ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року з причини існування низки достатньо серйозних підозр, а саме: керування транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння, керування транспортним засобом у стані наркотичного сп'яніння, рух автомобіля у темну частину доби без увімкнених приладів освітлення, керування транспортним засобом з іноземною реєстрацією тощо.

Без уваги суду не можуть бути залишені приписи ч. 2 ст. 35 закону України «Про Національну поліцію», відповідно до якої поліцейський зобов'язаний зупиняти транспортні засоби у разі: 1) якщо є інформація, що свідчить про порушення власником транспортного засобу митних правил, виявлені органами доходів і зборів відповідно до Митного кодексу України, а саме: порушення строків тимчасового ввезення та/або переміщення в митному режимі транзиту іншого транспортного засобу особистого користування, використання такого транспортного засобу для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні, розкомплектування чи передачу у володіння, користування або розпорядження такого транспортного засобу особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту; 2) якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб, який зареєстрований в іншій країні, не зареєстрований в Україні у встановлені законодавством строки чи перебуває на території України з порушенням строків тимчасового ввезення та/або переміщення в митному режимі транзиту, чи використовується для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні, чи переданий у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту.

Проте, у даному конкретному випадку, не визначившись остаточно з приводу обґрунтованості власних підозр, поліцейські залишили місце події без складання будь-яких офіційних письмових документів, що прямо та однозначно суперечить закону.

Наведені у позові мотиви (неможливість перекладу документів) є явно юридично та фактично неспроможними, а відтак, на увагу суду не заслуговують, позаяк свідчать про те, що поліцейськими не було навіть перевірено право водія на керування транспортним засобом.

За таких обставин, у вчиненому поліцейськими діянні вбачається наявність одночасно двох порушень службової дисципліни, а саме: 1) безпідставна реалізація владних правоохоронних повноважень, 2) залишення місця події без проведення остаточного з'ясування обґрунтованості власних підозр у порушенні закону.

Обидва ці порушення охоплюються (поглинаються) змістом недодержання поліцейським вимог службової дисципліни.

За правилами ч. 3 ст. 13 Дисциплінарного статуту до поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.

Застосований до позивача захід дисциплінарного покарання не є найсуворішим і враховує попередню (минулу) службову діяльність заявника (усне попередження за Висновком службового розслідування від 26.02.2018р., притягнення до дисциплінарної відповідальності наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №1215 від 04.09.2018 р.).

При розв'язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), згідно з якими право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Разом із тим, суд бере до уваги, що за змістом перелічених рішень вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

У ході розгляду справи суд надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний суб'єкт забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, позаяк обставини події з'ясував з достатньою повнотою, скоєне діяння кваліфікував правильно, норму закону визначив належну, зміст цієї норми права витлумачив вірно, унаслідок чого міра застосованої юридичної відповідальності узгоджується з характером, змістом та наслідками вчиненого особою протиправного діяння.

Факт порушення прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах у галузі проходження публічної служби в органах та підрозділах поліції не знайшов підтвердження проведеним судовим розглядом, що є визначеною процесуальним законом обставиною для відмови у позові.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст. 139, 143 КАС України та Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.72-77, 211, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз'яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у порядку п.15.5 Розділу VII КАС України та у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України, а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Роз'яснити, що рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України, а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду.

Рішення виготовлено у повному обсязі у порядку ч.3 ст.243 КАС України 9 квітня 2019 року.

Суддя Сліденко А.В.