Справа № 420/1533/19
Суддя: Кравченко М.М.
Дата ухвалення: 2019-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1533/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Кравченка М.М.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії, -

СУТЬ СПОРУ:

ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, в якій просила: визнати протиправною бездіяльність начальника Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Галати Д.В., яка полягає в не знятті арешту з всього належного майна та майнових прав на праві власності; зобов'язати начальника Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Галату Д.В. зняти арешт з всього належного майна та майнових прав на праві власності, накладеного 24.10.2003 року постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Суворовського районного управління юстиції Шмарко Т.В. при примусовому виконанні виконавчого листа № 1-169/99, виданого 21.07.1999 року Біляївським районним судом Одеської області, про стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 боргу 828,79 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне. 01.03.2019 року ОСОБА_1 звернулася до начальника Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Галати Д.В. із заявою про зняття накладеного 24.10.2003 р. на належне їй майно арешту у зв'язку з завершенням виконавчого провадження. 04.03.2019 року начальник Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Галата Д.В. надав письмову відповідь на заяву від 01.03.2019 року, згідно якої виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 1-169/99, виданого 21.07.1999 р. Біляївським районним судом Одеської області, про стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 боргу 828,79 грн., - знищене у зв'язку з закінченням строку його зберігання. Тим самим Галата Д.В. відмовив у знятті арешту з майна. Позивач не погоджується з такою бездіяльністю відповідача та вважає її протиправною.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 02.04.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії було прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що у зв'язку з закінченням строку зберігання, встановленого Порядком роботи з документами в органах державної виконавчої служби, який затверджено наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 № 2274/5, вказане виконавче провадження знищено, у зв'язку з чим зняти арешт не виявляється можливим. ОСОБА_1,. було роз'яснено підстави зняття арешту, які передбачені ст.59 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з ч.3 ст.194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно з ч.3 ст.268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

З урахуванням зазначеного, суд вирішив розглянути вказану справу в письмовому провадженні.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

24.10.2003 року постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Суворовського районного управління юстиції Шмарко Т.В. при примусовому виконанні виконавчого листа № 1-169/99, виданого 21.07.1999 року Біляївським районним судом Одеської області, про стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 боргу 828,79 грн. було накладено арешт на все належне ОСОБА_1 майно, а саме на все майно та майнові права на праві власності.

Відповідно до інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна вказаний арешт є чинним і зберігається відповідно станом на 26.03.2019 року, реєстратор Перша Одеська державна нотаріальна контора, Одеський міський нотаріальний округ № 4700-2003.

Згідно архівної довідки Одеського державного нотаріального архіву від 28.12.2018 року № 2709/01-18 за інформацію, яка міститься в матеріалах архівного фонду № 37, Першої одеської державної нотаріальної контори, документи якої знаходяться на державному зберіганні в Одеському державному нотаріальному архіві, дійсно міститься постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія АА № 294794, відділу Державної виконавчої служби Суворовського районного управління юстиції від 24.10.2003 року про накладення арешту на все майно, що належить ОСОБА_5 та ОСОБА_1, а саме на все майно та майнові права на праві власності 03.11.2003 р. за № 4700-03, відомості про зняття арешту в матеріалах справи відсутні.

Оскільки відділ державної виконавчої служби Суворовського районного управління юстиції реорганізовано у Другий Суворовський відділ державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, а державний виконавець Шмарко Т.В. не працює в органах державної виконавчої служби ще з 2004 року, тому 01.03.2019 року ОСОБА_1 звернулася до начальника Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Галати Д.В. із заявою про зняття арешту з майна.

У вказаній заяві ОСОБА_1 просила начальника Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Галату Д.В. зняти арешт з всього належного їй майна та майнових прав на праві власності, накладеного 24.10.2003 р. постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Суворовського районного управління юстиції Шмарко Т.В. при примусовому виконанні виконавчого листа № 1-169/99, виданого 21.07.1999 р. Біляївським районним судом Одеської області, про стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 боргу 828,79 грн. у зв'язку з завершенням в 2006 році виконавчого провадження.

04.03.2019 року начальник Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Галата Д.В. надав письмову відповідь на звернення ОСОБА_1 № 4554, якою повідомив, що у зв'язку з закінченням строку зберігання, встановленого Порядком роботи з документами в органах державної виконавчої служби, який затверджено наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 № 2274/5, вказане виконавче провадження знищено, у зв'язку з чим, надати інформацію щодо арешту належного нерухомого майна не виявляється можливим, підстави зняття арешту вказані у статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку з чим запропоновано звернутися із зазначеним питанням до суду.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши законність дій та рішень відповідача, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.38 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

Згідно з ч.3 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV майно боржника може бути звільнено з-під арешту за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому підпорядкований державний виконавець, якщо під час розгляду відповідної скарги боржника виявлено порушення встановленого цим Законом порядку накладення арешту. Копія постанови начальника органу державної виконавчої служби про звільнення майна боржника з-під арешту не пізніше наступного після її винесення дня надсилається сторонам та до відповідного органу (установи) для зняття арешту, а про відмову у звільненні майна боржника з-під арешту - боржнику.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ч.3 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Відповідно до ч.3 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

За таких обставин, суд погоджується з позивачем, що оскільки виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 1-169/99, виданого 21.07.1999 року Біляївським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 боргу 828,79 грн., завершене Другим Суворовським відділом державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, але внаслідок знищення не перебуває в провадженні жодного державного виконавця відділу, тому після надходження 01.03.2019 року заяви ОСОБА_1 про зняття арешту начальник Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Галата Д.В. повинен був вирішити питання про зняття зазначеного арешту.

Згідно з ч.1 ст.287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

З урахуванням зазначеного, відповідач діяв не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський Суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер'їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

Крім того, Європейський Суд з прав людини у своєму рішення по справі Yvonne van Duyn v.Home Office зазначив, що «принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії». З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

За таких обставин, бездіяльність начальника Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Галати Дмитра Володимировича, яка полягає в не знятті арешту з всього належного ОСОБА_1 майна та майнових прав на праві власності, є протиправною.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

З урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне зобов'язати начальника Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Галату Дмитра Володимировича зняти арешт з всього належного ОСОБА_1 майна та майнових прав на праві власності, накладеного 24.10.2003 року постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Суворовського районного управління юстиції Шмарко Т.В. при примусовому виконанні виконавчого листа № 1-169/99, виданого 21.07.1999 року Біляївським районним судом Одеської області, про стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 боргу 828,79 грн.

Суд вважає, що саме такий спосіб захисту порушеного права позивача за боку відповідача є належним та достатнім в даному випадку.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ст.ст.2, 77, 90, 139, 242-246, 250, 271, 287 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 65003, паспорт серії НОМЕР_1) до Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області (вул. 1-а Сортувальна, 36-г, м. Одеса, 65102, ідентифікаційний код 41405348) про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

2. Визнати протиправною бездіяльність начальника Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Галати Дмитра Володимировича, яка полягає в не знятті арешту з всього належного ОСОБА_1 майна та майнових прав на праві власності.

3. Зобов'язати начальника Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Галату Дмитра Володимировича зняти арешт з всього належного ОСОБА_1 майна та майнових прав на праві власності, накладеного 24.10.2003 року постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Суворовського районного управління юстиції Шмарко Т.В. при примусовому виконанні виконавчого листа № 1-169/99, виданого 21.07.1999 року Біляївським районним судом Одеської області, про стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 боргу 828,79 грн.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області () на користь ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.287 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.272 КАС України.

Суддя М.М. Кравченко