Справа № 420/1606/19
Суддя: Кравченко М.М.
Дата ухвалення: 2019-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1606/19
УХВАЛА

12 квітня 2019 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Кравченко М.М., вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Одеській області про визнання незаконною бездіяльність, стягнення 98016,82 грн., -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Одеській області про визнання незаконною бездіяльність, стягнення 98016,82 грн.

Відповідно до ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Ухвалою суду від 21.03.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Одеській області про визнання незаконною бездіяльність, стягнення 98016,82 грн. було залишено без руху, а позивача повідомлено про необхідність у десятиденний строк з дня отримання ухвали від 21.03.2019 року усунути недоліки у позовній заяві та роз'яснено, що в разі не усунення недоліків позовна заява буде повернута позивачеві.

Підставою для залишення позовної заяви без руху був пропуск строку звернення до суду.

В зв'язку з цим, суд своєю ухвалою від 21.03.2019 року зазначив про необхідність вказані недоліки усунути шляхом подання до суду належним чином оформленої заяви про усунення недоліків позовної заяви з відповідними додатками (документами) для суду та відповідно до кількості учасників справи.

Позивач копію ухвали суду від 21.03.2019 року отримав 30.03.2019 року.

09.04.2019 року через канцелярію суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви на виконання ухвали суду від 21.03.2019 року з уточненою позовною заявою для суду та відповідача.

В заяві позивач вказує, що строки звернення до суду з позовною заявою не пропущені, тому що під час розв'язання публічно-правових спорів про стягнення на користь осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, заробітної плати (грошового забезпечення тощо) у разі порушення законодавства про оплату праці строки звернення до суду у цій категорії спорів не застосовуються. Під час розв'язання публічно-правових спорів про стягнення на користь осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, заробітної плати (грошового забезпечення тощо) у разі порушення законодавства про оплату праці строки звернення, до суду у цій категорії спорів не застосовуються. День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення її прав, свобод чи інтересів. Як вбачається з адміністративного позову та доданих до нього матеріалів, про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги стало відомо з листа відповідача від 26.02.2019 № 14/1-220, саме цей письмовий доказ свідчить про поважність причин та дотримання процесуальних строків. В даному випадку в день звільнення (30.04.2008) належна сума одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в органах внутрішніх справ в розмірі 76914 грн. 00 коп. виплачена не була. Остаточний розрахунок Головним управлінням МВС України в Одеській області проведено у березні 2009 року (згідно довідки Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ MB С України в Одеській області від 26.02.2019 № 14/1-220). Отже, відповідачем (Головне управління МВС України в Одеській області) допущено порушення строку розрахунку при звільненні, що є підставою для виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Такий висновок відповідає змісту постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», зокрема п.20 цієї постанови, яким визначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь - працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року та від 01 березня 2018 року у справах № 806/535/16 та № 806/1899/17. Враховуючи вищевказане, застосування приписів КЗпП України у даному випадку є обґрунтованим. Тому твердження в ухвалі про те, що вимога позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки належних до виплати при звільнені зі служби в органах внутрішніх справ коштів в сумі 98016,82 грн. не є стягненням грошового забезпечення, на яке позивач мав право та яке не було йому виплачено своєчасно при звільненні, а є компенсацією за час затримки розрахунку - не обґрунтовано жодними нормами права.

Розглянувши вказані документи, суддя прийшов до висновку, що позовну заяву слід повернути позивачеві з наступних підстав.

В позовній заві ОСОБА_1 просить суд: визнати незаконною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області щодо не здійснення остаточного розрахунку в день звільнення з ОСОБА_1; стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки належних до виплати при звільненні зі служби в органах внутрішніх справ коштів в сумі 98016,82 грн.

Згідно з ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

В позовній заяві позивач зазначає, що наказом начальника ГУМВС України в Одеській області від 16.04.2008 № 205 о/с майора міліції ОСОБА_1, заступника начальника відділу Кримінальної міліції у справах дітей Головного управління МВС України в Одеській області звільнено зі служби в органах внутрішніх справ з 30 квітня 2008 року за ст.65 п. «а» (за віком) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, у відставку. 30 квітня 2008 року є останнім днем служби. В день звільнення зі служби в органах внутрішніх справ (30.04.2008) належна сума одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 76914 грн. 00 коп. виплачена не була. Згідно довідки ГУМВС України в Одеській області від 26.02.2019 року № 14/1-220 остаточний розрахунок проведено у березні 2009 року. Враховуючи викладене та керуючись вимогами ст.ст.116, 117 Кодексу законів про працю України, позивач звернулася з заявою до ЛK ГУМВС України в Одеській області щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з ОВС з 01.05.2008 по день проведення остаточного розрахунку у березні 2009 року, на що отримала відмову (лист-відповідь ЛК ГУМВС України в Одеській області від 14.03.2019 № 14/Г-158).

Згідно з ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно з ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно Рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року № 8-ри/2013 (справа № 1-13/2013) за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України, ст.ст.1, 12 Закону України «Про оплату праці» у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 роз'яснив, що «в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Позивач вважає, що відповідач допустив затримку з розрахунком при звільненні з квітня 2008 року по березень 2009 року, водночас стверджує, що про цю обставину він дізнався лише в лютому 2019 року, отримавши довідку від 26.02.2019 року № 14/1-220.

Однак, суддя вважає вказані посилання позивача необґрунтованими.

Суддя зазначає, що датою, з якої позивач мав би довідатися про порушення своїх трудових прав, є дата остаточного розрахунку при звільненні. Саме від цієї дати (березень 2009 року) минуло 10 років до звернення до суду з вказаним позовом.

Суддя погоджується з позивачем, що за загальним правилом стягнення заборгованості грошового забезпечення (заробітної плати) строком не обмежено.

Разом з цим, як вже було зазначено, остаточний розрахунок при звільненні, тобто належне позивачу грошове забезпечення (одноразова грошова допомога при звільненні в розмірі 76914 грн.) було виплачено (здійснено) відповідачем в березні 2009 року в повному обсязі.

Суддя зазначає, що вимога позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки належних до виплати при звільненні зі служби в органах внутрішніх справ коштів в сумі 98016,82 грн. не є стягненням грошового забезпечення, на яке позивач мав право та яке не було йому виплачено своєчасно при звільненні, а є компенсацією (санкцією) за час затримки розрахунку. Це є свого роду відповідальність роботодавця за несвоєчасно проведені розрахунки при звільненні. Тому, до вказаних правовідносин необхідно застосовувати встановлений законом строк звернення до суду з позовом.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30.01.2019 року по справі № 910/4518/16 звернула увагу на те, що розміщення норм статей 116, 117 Кодексу законів про працю України в розділі VII «Оплата праці» є логічно вмотивованим, оскільки ними встановлено відповідальність роботодавців за затримку виплат коштів винагороди за виконану працівниками роботу, які повинні бути виплачені при їх звільненні. Проте таке розташування вказаних норм права не свідчить про належність середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до структури заробітної плати.

За таких обставин, в даному випадку не пізніше березня 2009 року, тобто з дати проведення остаточного розрахунку при звільненні, позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тотожної позиції придержується Верховний Суд в постановах від 20.06.2018 року у справі № 823/761/17, від 13.03.2019 року у справі № 813/1001/17.

Однак, до суду з вказаним позовом позивач звернувся лише 19.03.2019 року.

Таким чином, з сукупного аналізу матеріалів позовної заяви та з урахуванням встановлених законодавством приписів щодо строку звернення до суду вбачається, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом.

Суддя зазначає, що дотримання строків звернення до суду з позовом є однією з обов'язкових передумов ефективності адміністративних проваджень щодо строку розгляду адміністративних справ, оскільки захист прав, свобод та інтересів осіб безпосередньо залежить від меж їх реалізації у часі. Провадження в адміністративних судах, як спосіб захисту цих прав, базується на процесуальних принципах та забезпечується чітко регламентованими строками. Дотримання цих строків впливає на права та обов'язки учасників адміністративних правовідносин, спонукаючи їх до своєчасного здійснення наданих їм прав чи виконання покладених на них обов'язків.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс та інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії», справа «Голдер проти Сполученого Королівства»).

Показовою в питанні застосування строку позовної давності в контексті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є справа «Gradescolo S.R.L. проти Молдови». У цій справі Суд послався на прецедентне право щодо дотримання вимог стосовно допустимості застосування процесуального закону, як важливого аспекту права на справедливий судовий розгляд. Роль позовної давності має велике значення під час інтерпретації преамбули конвенції, відповідна частини якої проголошує верховенство закону, що є обов'язком для країн, які підписали Конвенцію. Дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов'язано з реалізацією права на справедливий суд. Наявність такої умови запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах.

Тобто, з сукупного аналізу матеріалів позовної заяви та з урахуванням встановлених законодавством приписів щодо строку звернення до суду вбачається, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом.

Відповідно до ч.1 ст.123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Згідно з ч.2 ст.123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Разом з цим, будь-якої належної заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням підстав для поновлення строку від позивача до суду не надходило.

Відповідно до п.9 ч.4 ст.169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

За таких обставин, з урахуванням зазначеного, суддя прийшов до висновку, що позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Одеській області про визнання незаконною бездіяльність, стягнення 98016,82 грн. необхідно повернути позивачеві.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Керуючись ст.ст.169, 171, 243, 248 КАС України, суддя -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Одеській області про визнання незаконною бездіяльність, стягнення 98016,82 грн. повернути позивачеві.

Порядок і строки оскарження ухвали визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Ухвала набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.256 КАС України.

Суддя М.М. Кравченко