Справа № 640/5752/19
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2019-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

09 квітня 2019 року м. Київ № 640/5752/19

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Чудак О.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до члена Першої Дисциплінарної палати Вищої Ради правосуддя Говорухи В.І. про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до члена Першої Дисциплінарної палати Вищої Ради правосуддя Говорухи В.І. про:

- скасування ухвали від 06 вересня 2018 року за підписом члена Першої Дисциплінарної палати Вищої Ради правосуддя Говорухи В.І.;

- зобов'язання члена Першої Дисциплінарної палати Вищої Ради правосуддя Говоруху В.І. повторно розглянути скаргу позивача, датовану 03 серпня 2018 року;

- визнання бездіяльності члена Першої Дисциплінарної палати Вищої Ради правосуддя Говорухи В.І. протиправною.

Згідно з пунктами 4, 6 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи: належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про безпідставне затягування суддею Ганкіною І.А. розгляду його справи, у зв'язку з чим представник позивач звернувся до Вищої ради правосуддя зі скаргою на дії судді та проханням притягнути її до дисциплінарної відповідальності. Однак, ухвалою Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя (за підписом члена Першої Дисциплінарної палати Вищої Ради правосуддя Говорухи В.І.) скаргу ОСОБА_4 стосовно судді Вінницького районного суду Вінницької області залишено без розгляду та повернено скаржнику.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Суд, розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 та долучені до неї документи, дійшов наступного висновку.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Стосовно конституційного права особи на захист від порушень з боку органів державної влади, то офіційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України міститься, зокрема, у рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011. У цьому рішенні Конституційний Суд України, серед іншого, відзначив, що «права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави» (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Також зазначено про те, що відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб'єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Стосовно порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». В тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

Отже, гарантоване статтею 55 Основного Закону й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя визначаються Конституцією України, цим Законом та Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Частинами першою, другою статті 26 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» встановлено, що Вища рада правосуддя діє у пленарному складі, якщо інше не встановлено цим Законом.

Частиною першою статті 44 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» визначені підстави для залишення без розгляду та повернення скаржнику дисциплінарної скарги. Окрім того, частиною четвертою цієї статті передбачено, що рішення про повернення дисциплінарної скарги має бути вмотивованим та оскарженню не підлягає.

Згідно з частиною другою статті 51 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» право на оскарження до суду рішення Вищої ради правосуддя, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді, мають цей суддя та скаржник, якщо таке рішення Вищої ради правосуддя ухвалене за його скаргою.

Пунктом другим частини шостої статті 51 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» встановлено, що скарга на рішення Дисциплінарної палати залишається без розгляду і повертається особі, яка її подала, якщо скарга подана скаржником за відсутності дозволу Дисциплінарної палати на таке оскарження.

З аналізу вищенаведених норм слідує, що оскарженню в судовому порядку підлягають лише рішення Вищої ради правосуддя, ухвалені за результатами розгляду скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді.

Зі змісту оскаржуваної ухвали Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя (за підписом члена Першої Дисциплінарної палати Вищої Ради правосуддя Говорухи В.І.) вбачається, що скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 залишено без розгляду та повернуто як таку, що не відповідає вимогам частини першої статті 44 Закону України «Про Вищу раду правосуддя».

Таким чином, оскаржувана ухвала Вищої ради правосуддя не може бути самостійним предметом адміністративного позову як така, що не породжує безпосередніх правових наслідків (не змінює обсягу прав і обов'язків особи, у тому числі й позивача).

Водночас, Суд зазначає, що ухвала Вищої ради правосуддя Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя (за підписом члена Першої Дисциплінарної палати Вищої Ради правосуддя Говорухи В.І.) не містить даних про можливість її оскарження, в тому числі і заявником (позивачем).

За такого правового врегулювання та з огляду на матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку, що така ухвала та діяльність відповідача щодо її постановлення не підлягають оскарженню в судах.

Аналогічна правова позиція була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 6 грудня2018 року (справа №9901/748/18), Верховним Судом в ухвалі від 04 березня 2019 року (справа №9901/826/18) тощо.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини «навіть у разі, коли судовий орган, що виносить рішення у спорах щодо «прав та обов'язків цивільного характеру», у певному відношенні не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції, порушення Конвенції не констатується за умови, якщо провадження у вищезазначеному органі «згодом є предметом контролю, здійснюваного судовим органом, що має повну юрисдикцію та насправді забезпечує гарантії пункту 1 статті 6 Конвенції». У межах скарги за статтею 6 Конвенції для того, щоб визначити, чи мав суд другої інстанції «повну юрисдикцію» або чи забезпечував «достатність перегляду» для виправлення відсутності незалежності в суді першої інстанції, необхідно врахувати такі чинники, як предмет оскаржуваного рішення, спосіб, у який було винесено рішення, та зміст спору, включаючи бажані та дійсні підстави для оскарження (рішення Європейського суду з прав людини від 9 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України»).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до частини шостої наведеної статті, у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства», слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Оскільки розгляд цього спору перебуває поза межами не лише юрисдикції адміністративних судів, а й не належить до юрисдикції жодного іншого суду, підстав для роз'яснення позивачеві до суду якої юрисдикції належить його вирішення немає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 170, 248 КАС України,

ухвалив:

У відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до члена Першої Дисциплінарної палати Вищої Ради правосуддя Говорухи В.І. про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити певні дії, - відмовити.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 КАС України та може бути оскаржена в апеляційному порядку за правилами, встановленими статтями 295-297 цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя О.М. Чудак