Справа № 400/476/19
Суддя: Устинов І. А.
Дата ухвалення: 2019-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2019 р. № 400/476/19
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Устинова І.А., розглянув письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1, АДРЕСА_1

до відповідача:Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020

про:визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі - відповідач) з вимогами:

- визнати протиправними дії відповідача, щодо обмеження призначеної та виплачуваної позивачу пенсії максимальним розміром;

- зобов'язати відповідача здійснювати виплату призначеної позивачу пенсії без обмеження її максимальним розміром, а також зобов'язати відповідача провести доплату різниці в пенсії між максимально нарахованими та фактично виплаченими розмірами з 16.08.2018 року по дент проведення доплати.

Ухвалою суду від 22.02.2019 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України від 09.04.1992р. № 2262 № ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі - Закон 2262) . 05.12.2018р. відповідачем проведено перерахунок пенсії позивача з 01.01.2019р. Позивач пояснив, що під час проведення перерахунку відповідачем застосовано обмеження пенсії максимальним розміром, а саме замість 18105,15 грн. встановлено пенсію у розмірі 14970 грн. Позивач вважає, що відповідач протиправно обмежив розмір пенсії максимальним розміром, оскільки таке обмеження не відповідає нормам Конституції України та порушує право позивача на належний рівень пенсійного забезпечення.

Відповідач заперечує проти позовних вимог та вказує у відзиві на позовну заяву, що відповідно до норм чинного законодавства України з урахуванням встановлених обмежень визнаечних у ст.43 Закону 2262, максимальний розмір пенсії (крім окремих випадків) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили прцездатність. З урахуванням втстановленого з 01.01.2019р. прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили прцездатність - 1497,00грн., розмір пенсії ОСОБА_1 був перерахований та встановлено максимальний її розмір - 14970,00грн., що цілком відповідає чинному законодавству України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Згідно наказу Міністра оборони України від 06.08.2018р. №478 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас, за станом здоров'я.

В період з 2014 по 2015 роки позивач приймав участь у антитерористичній операції, за що отримав статус бойових дій - посвідченя серії НОМЕР_2 від 23.10.2015р.

З 16.08.2018р. відповідачем призначено пенсію ОСОБА_1 за вислугу років в розмірі 70% від грошового забезпечення з урахуванням доплат і надбавок як учаснику юойових дій.

В позовній заяві позивач зазначає, що повідомлення від відповідача про розмір складових, з яких йому призначено пенсію, на його адресу не надходило.

З розрахунку зробленого позивачем, на його думку розмір пенсії повинен складати 18105,15грн. (20121,20грн - загальний розмір грошового забезпечення * 70% (за 30 років вислуги згідно з пунктом "а" ст.13 Закону 2262) з урахуванням доплат та підвищень до пенсії, а саме: збільшеного розміру пенсії (25%) в сумі 3521,21грн., підвищення пенсії як інваліду війни 3 групи в мусі 449,10грн., надбавк до пенсії як інваліду війни 3 групи в смім 50,00грн.).

05.12.2018р. відповідачем проведено перерахунок пенсії по інвалідності ОСОБА_1 з 01.01.2019р., відповідно до якого підсумок пенсії (з надбавками) становить 18105,15 грн., а з урахуванням максимального розміру пенсії становить 14970 грн.

Не погоджуючись з обмеженням розміру пенсії позивач звернувся до суду з даним позовом.

Положення статті 43 Закону 2262 про те що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність доповнено згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 848-VIII.

Вказана стаття Закону є діючою та не визнана неконституційною. Твердження позивача про те, що протягом періоду з 20.12.2016р. (набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20 грудня 2016 року) та по теперішній час будь-яких змін до Закону 2262 щодо встановлення обмеження розміру пенсії для осіб, звільнених з військової служби, не вносилося, є таким, що не відповідає дійсності.

Згідно із пунктом другим резолютивної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2016 від 20 грудня 2016 року, зокрема, частина 7 статті 43 Закону 2262 втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, з 20 грудня 2016 року відсутня частина 7 статті 43 в Законі 2262.

Відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 6 грудня 2016 року №1774-VIII, який відповідно до Прикінцевих положень цього Закону, набрав чинності з 1 січня 2017 року, у частині 7 статті 43 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб слова і цифри у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року замінено словами і цифрами по 31 грудня 2017 року.

Таким чином, буквальне розуміння змін внесених Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 6 грудня 2016 року №1774-VIII з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20 грудня 2016 року дозволяє стверджувати, що у Законі 2262 відсутня частина 7 статті 43, а внесені до неї зміни, що полягають у зміні слів і цифр є нереалізованими.

Це означає, що стаття 43 Закону 2262 не передбачала положення про те, що максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів.

Отже, внесені Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 6 грудня 2016 року №1774 до частини 7 зазначеної статті, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії), самі по собі не створюють підстав для такого обмеження.

Даний висновок узгоджується із позицією, що викладена в постановах Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 127/4267/17 та від 16 жовтня 2018 року у справі №522/16882/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, суд зазначає, що ст. 2 Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011р. № 3668-VI визначено, зокрема, що максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Закону 2262, не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Суд зазначає, що стаття 43 Закону 2262 є чинною та неконституційною не визнавалася.

На підставі викладеного, враховуючи, що позивачу пенсія виплачується з 01.01.2019 року у розмірі 10 прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність у порядку визначеному Законом 2262, який є чинним та неконституційним не визнавався, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо обмеження призначеної та виплачуваної позивачу пенсії по інвалідності максимальним розміром є необґрунтованими та задоволенню не підлягає.

Поряд з цим, не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання відповідача здійснювати виплату призначеної йому пенсії без обмеження її максимальним розміром, а також провести доплату різниці в пенсії між максимально нарахованими та фактично виплаченими розмірами з 16.08.2018р. по день фактичного проведення доплати, оскільки дані вимоги є похідними від заявлених позивачем позовних вимог про визнання дій протиправними, у задоволенні яких судом відмовлено з вищенаведених підстав.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обовязку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на dідповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020, ) відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П'ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя І. А. Устинов