Справа № 817/724/18
Суддя: Комшелюк Т.О.
Дата ухвалення: 2019-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

10 квітня 2019 року м. Рівне №817/724/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О. за участю секретаря судового засідання Трохимчук А.М. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1, представник ОСОБА_2,

відповідача: представник Редько Н.П.,

розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач), звернулася до суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу від 08.02.2018 № 59/04/К «Про звільнення ОСОБА_1»; поновлення на посаді начальника Рівненського МІСЬКОГО відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; зобов'язання Головного територіального управління юстиції у Рівненській області здійснити повний та належний розрахунок в частині виплати заробітної плати та матеріального забезпечення у вигляді допомоги по тимчасовій непрацездатності. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що звільнення відбулося за ч.2 ст.87 Закону України «Про державну службу», однак, відповідачем під час проведення обрахунку відсутності на роботі (службі) внаслідок тимчасової непрацездатності, безпідставно включив вихідні та святкові дні, які не можуть бути розцінені як відсутність на службі. Крім того, 30.10.2017 позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності, що підтверджується довідкою МСЕК серії АВ № 0664760 та пенсійним посвідченням по інвалідності № НОМЕР_1. Таким чином, відповідачу станом на 31.10.2017 було достовірно відомо, що про отримання ІІІ групу інвалідності, а тому не вправі був приймати рішення про звільнення позивача внаслідок тимчасової непрацездатності. Також позивач посилається на Закон України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні». Оскільки, на думку позивача, відповідач звільнив його без законної підстави, то просить суд стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Водночас стверджує, що при звільненні йому не було здійснено розрахунку в частині виплати заробітної плати та матеріального забезпечення у вигляді допомоги по тимчасовій непрацездатності, що є порушенням вимог чинного законодавства. За наведених обставин просить позов задовольнити.

Відповідач подав відзив на позов в якому заперечує позовні вимоги, вважає свої дії законними та правомірними. Зазначає, що позивач, згідно з листками непрацездатності перебувала на лікарняному всього 234 календарні дні (203 календарні дні у 2017 році та 31 календарний день у 2018 році). Отже, відповідно до Ч.2 ст.87 Закону №889 позивач була відсутня на роботі більш як 150 календарних днів протягом року у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, у зв'язку із чим був винесений наказ про її звільнення. Стверджує, що кількість днів розраховується у календарних днях до яких входять також робочі дні, вихідні дні та святкові дні, при цьому відсутність працівника на роботі це триваюча подія, яка не може перериватись у зв'язку з настанням нового календарного року. відсутність на роботі протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності розраховується від моменту коли така відсутність мала місце вперше і закінчується через 12 місяців після настання такої події. Оскільки відповідачем обчислювався початок події з 02.06.2017 року, то відповідний рік для розрахунку такої відсутності може закінчитися 01.06.2018. Зауважив, що вихід на роботу після відсутності з підстав тимчасової непрацездатності понад 150 календарних днів протягом року не свідчить про переривання такого строку, тому сам по собі факт, що працівник приступив до виконання посадових обов'язків не означає, що підстава для звільнення відпадає. З приводу звільнення інваліда ІІІ групи відповідач зазначив, що позивач має інвалідність загального захворювання, тобто отримана останнім не при виконанні посадових обов'язків, отже підстави для звільнення є правомірними. Щодо не оплати листків тимчасової непрацездатності, то у період тимчасової непрацездатності позивач була відсторонена від виконання посадових обов'язків без права отримання заробітної плати, що своєю чергою виключає можливість отримання матеріального забезпечення по таких листках непрацездатності. Просить в задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач подав відповідь на відзив в якій наводить аргументи, тотожні змісту позовної заяви.

Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив в яких наводить обставини, аналогічні відзиву на позов та які на його думку, спростовують доводи та твердження позивача зазначені у позові та відповіді на відзив.

Ухвалою суду 12.03.2018 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

19.03.2018 позивачем подана заява про відвід судді.

20.03.2018 ухвалою суду відвід судді визнаний необґрунтованим, провадження у справі зупинено.

21.03.2019 ухвалою суду у задоволенні заяви позивача про відвід судді відмовлено.

22.03.2018 ухвалою суду провадження у справі поновлено.

24.04.2018 від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій подано клопотання про розгляд справи в загальному позовному провадженні.

02.05.2018 ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви про розгляду справи в загальному позовному провадженні, а заяву про збільшення позовних вимог повернуто заявнику без прийняття до розгляду.

14.05.2018 від позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

14.05.2018 ухвалою суду провадження у справі зупинено.

18.05.2018 відповідачем подана апеляційна скарга на ухвалу суду про зупинення провадження у справі.

21.11.2018 постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду ухвалу суду про зупинення провадження скасовано, а справу направлено для продовження її розгляду.

Справа надійшла до Рівненського окружного адміністративного суду 08.01.2019.

11.01.2019 ухвалою суду призначено судове засідання на 18.02.2019.

23.01.2019 від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

24.01.2019 ухвалою суду задоволено клопотання відповідача про розгляд справи у загальному провадженні, замінено судове засідання на підготовче.

18.02.2019 ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати підготовче засідання відкладено.

13.03.2019 ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позицію, викладену у позові, відповіді на відзив.

Представник відповідача підтримав позицію, викладену у відзиві на позов та запереченні на відповідь на відзив.

Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, суд враховує наступне.

Позивач - ОСОБА_1 працювала на посаді начальника Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

Наказом Головного територіального управління юстиції у Рівненській області № 59/04/К від 08.02.2018 позивача звільнено із займаної посади.

Підставою для прийняття зазначеного наказу стали листки непрацездатності АГФ № 782950 виданий 01.06.2017, АДЖ № 993524 виданий 19.06.2017, АДЖ № 977872 виданий 30.06.2017, АГФ № 601645 виданий 21.07.2017, АДЖ № 977528 виданий 24.07.2017, АДЖ № 977892 виданий 23.08.2017, АДЖ №977559 виданий 28.08.2017, АДЖ № 977899 виданий 15.09.2017, АГФ № 786684 виданий 02.10.2017, АДЖ № 977634 виданий 04.10.2017, АДІ № 063159 виданий 27.10.2017, АДЖ № 977936 виданий 14.11.2017, АДЖ № 872641 виданий 15.11.2017, АДЖ № 872847 виданий 30.11.2017, АДЖ № 873653 виданий 22.12.2017, АДЖ № 849213 виданий 10.01.2018, АДЖ № 873869 виданий 11.01.2018.

Пунктом 1 спірного наказу, звільнено ОСОБА_1 з посади начальника Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 08 лютого 2018 року, у зв'язку з нез'явленням на роботу (службу) протягом більш як 150 календарних днів (234 календарних дні) протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності, відповідно до частини 2 ст.87 Закону України «Про державну службу», з припиненням державної служби (а. с. 17, 83 т.1).

За змістом ч. 6 статті 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Пунктом 4 частини 1 статті 83 Закону України «Про державну службу» (далі - Закон № 889), визначено, що державна служба припиняється за ініціативою суб'єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Згідно із ч. 2 ст. 87 Закону України «Про державну службу», підставою для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення може бути нез'явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання.

За державним службовцем, який втратив працездатність під час виконання посадових обов'язків, посада зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Судом встановлено та не заперечується позивачем, що у 2017 році, остання була відсутня на роботі (службі) у зв'язку із тимчасовою непрацездатності у період з 02.06.2017 по 09.06.2017, з 10.06.2017 по 19.06.2017, з 20.06.2017 по 30.06.2017, з 03.07.2017 по 21.07.2017 з 24.07.2017 по 07.08.2017, з 08.08.2017 по 23.08.2017, з 28.08.2017 по 06.09.2017, з 07.09.2017 по 15.09.2017, з 18.09.2017 по 03.10.2017,з 04.10.2017 по 18.10.2017, з 19.10.2017 по 30.10.2017, з 31.10.2017 по 14.11.2017, з 15.11.2017 по 29.11.2017 з 30.11.2017 по 22.12.2017, з 23.12.2017 по 29.12.2017, з 30.12.2017 по 31.12.2017, у 2018 році у період з 01.01.2018 по 10.01.2018, з 11.01.2018 по 31.01.2018.

Зазначене підтверджується також листками непрацездатності: АГФ № 782950 виданий 01.06.2017, АДЖ № 993524 виданий 19.06.2017, АДЖ № 977872 виданий 30.06.2017, АГФ № 601645 виданий 21.07.2017, АДЖ № 977528 виданий 24.07.2017, АДЖ № 977892 виданий 23.08.2017, АДЖ №977559 виданий 28.08.2017, АДЖ № 977899 виданий 15.09.2017, АГФ № 786684 виданий 02.10.2017, АДЖ № 977634 виданий 04.10.2017, АДІ № 063159 виданий 27.10.2017, АДЖ № 977936 виданий 14.11.2017, АДЖ № 872641 виданий 15.11.2017, АДЖ № 872847 виданий 30.11.2017, АДЖ № 873653 виданий 22.12.2017, АДЖ № 849213 виданий 10.01.2018, АДЖ № 873869 виданий 11.01.2018 (а. с. 84-100 т.1).

Згідно наведених листків непрацездатності, кількість календарних днів по кожному зокрема складає:

- з 02.06.2017 по 09.06.2017 - 8 календарних днів (листок непрацездатності АГФ №782950 виданий 01.06.2017);

- з 10.06.2017 по 19.06.2017 - 10 календарних днів (листок непрацездатності АДЖ №993524 виданий 19.06.2017);

- з 20.06.2017 по 30.06.2017 - 11 календарних днів (листок непрацездатності АДЖ №977872 виданий 30.06.2017);

- з 03.07.2017 по 21.07.2017 - 19 календарних днів (листок непрацездатності АГФ №601645 виданий 21.07.2017);

- з 24.07.2017 по 07.08.2017 - 15 календарних днів (листок непрацездатності АДЖ №977528 виданий 24.07.2017);

- з 08.08.2017 по 23.08.2017 - 16 календарних днів (листок непрацездатності АДЖ №977892 виданий 23.08.2017);

- з 28.08.2017 по 06.09.2017 - 10 календарних днів (листок непрацездатності АДЖ №977559 виданий 28.08.2017);

- з 07.09.2017 по 15.09.2017 - 9 календарних днів (листок непрацездатності АДЖ №977899 виданий 15.09.2017);

- з 18.09.2017 по 03.10.2017 - 16 календарних днів (листок непрацездатності АГФ №786684 виданий 02.10.2017);

- з 04.10.2017 по 18.10.2017 - 15 календарних днів (листок непрацездатності АДЖ №977634 виданий 04.10.2017);

- з 19.10.2017 по 30.10.2017 - 12 календарних днів (листок непрацездатності АДІ №063159 виданий 27.10.2017);

- з 31.10.2017 по 14.11.2017 - 15 календарних днів (листок непрацездатності АДЖ №977936 виданий 14.11.2017);

- з 15.11.2017 по 29.11.2017 - 15 календарних днів (листок непрацездатності АДЖ №872641 виданий 15.11.2017);

- з 30.11.2017 по 22.12.2017 - 23 календарних днів (листок непрацездатності АДЖ №872847 виданий 30.11.2017);

- з 23.12.2017 по 29.12.2017 - 7 календарних днів (листок непрацездатності АДЖ №873653 виданий 22.12.2017);

- з 30.12.2017 по 10.01.2018 - 12 календарних днів (листок непрацездатності АДЖ №849213 виданий 10.01.2018);

- з 11.01.2018 по 31.01.2018 - 21 календарний день (листок непрацездатності АДЖ №873869 виданий 11.01.2018).

Із викладеного вбачається, що у 2017 позивач був відсутній на роботі (службі) у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю у період часу з 02.06.2017 по 31.12.2017 - 203 календарні дні, у 2018 році у період часу з 01.01.2018 по 31.01.2018 - 31 календарний день, що складає протягом року, починаючи з 02.06.2017 - 234 календарні дні.

У позовній позивач стверджує, що при обрахунку кількості календарних днів тимчасової непрацездатності, відповідачем неправомірно враховані святкові та неробочі дні.

Зазначені доводи позивача є помилковими з огляду на те, що календарний день - це будь який день у році, визначений числом та місяцем. Поняття календарні дні включає в себе поняття робочі дні, вихідні дні та святкові дні. Отже, при розрахунку періоду відсутності на роботі до уваги беруться всі календарні дні такої відсутності.

Судом не приймаються також твердження позивача про те, що до врахування днів тимчасової непрацездатності для звільнення за ч.2 ст.87 Закону №889 підлягають лише дні в межах відповідного календарного року, тобто строк відсутності на роботі через тимчасову непрацездатність у 2017 році не може продовжуватись у 2018 році, оскільки це новий календарний рік, тому такий строк переривається.

Суд зауважує, що у даному випадку поняття календарного року як такого, до працівників, зокрема і до осіб, які перебувають на державній службі, не може застосовуватися.

Це обумовлене тим, що у кожного працівника, є свій робочий рік, який розраховується із дати вступу на службу і до дня, що передує даті вступу на службу через рік - для обчислення відповідного стажу, права на відпустку, права на матеріальне забезпечення, присвоєння відповідних рангів, крім того, період протягом 12 місяців з будь-якої календарної дати - для обчислення терміну дії акта індивідуальної дії (наказу притягнення до дисциплінарної відповідальності, тощо).

Таким чином, відсутність на роботі протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності, розраховується від моменту коли така відсутність мала місце вперше і закінчується через 12 місяців після настання такої події.

Позаяк відповідачем обчислювався початок події з 02.06.2017 року, то відповідний рік для розрахунку такої відсутності закінчується 01.06.2018.

Окрім того, ч.2 ст.87 Закону № 889 законодавець не визначає, що відсутність на роботі розраховується відповідно до календарного року чи одного року, а саме протягом року, що також підтверджує, що цей рік починається з настанням відповідної події і триває 12 місяців. Такою подією є початок перебування на лікарняному, у даному випадку - 02.06.2017 року.

Доводи позивача про те, що її було допущено до виконання посадових обов'язків, тому відповідач не мав права її звільнити є неприйнятними.

Так, дійсно, 07.02.2018 року у позивача закінчився термін тимчасової непрацездатності, а 08.02.2018 позивача допущено до виконання своїх посадових обов'язків ( а. с. 110 т.1).

Разом з тим, суд зазначає, що ч. 2 ст.87 Закону № 889 передбачено дві підстави для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення, а саме: перша - нез'явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності; друга - нез'явлення державного службовця на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності.

Отже, при визначені наявності підстав для припинення державної служби у зв'язку з нез'явленням державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, облік часу нез'явлення на службі здійснюється безперервно, починаючи з першого дня нез'явлення на службу через тимчасову непрацездатність. У такому разі, вихід державного службовця на службу до закінчення зазначеного періоду (120 календарних днів) - перериває такий строк та, у наступному, цей період тимчасової непрацездатності не враховується при визначенні наявності підстав припинення державної служби у зв'язку з нез'явленням державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.

А при визначенні наявності підстав для припинення державної служби у зв'язку з нез'явленням державного службовця на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності, облік часу нез'явлення на службі здійснюється не підряд, а сумарно протягом року, починаючи з першого дня нез'явлення на службу через тимчасову непрацездатність. Також у цьому разі, вихід державного службовця на службу не є тією обставиною, яка перешкоджає суб'єкту призначення реалізувати його право на припинення державної служби за його ініціативою.

Наведені законодавчі приписи до того ж підтверджують, що розрахунок здійснюється саме зважаючи на кількість календарних днів тимчасової непрацездатності у період перебування у трудових відносинах (проходження служби), а не кількість календарних днів тимчасової непрацездатності, які припадають на робочі дні.

Як встановлено судом, загальний час тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 у періоді з 02.06.2017 року по 31.01.2018 року становить 234 календарні дні, отже у відповідача була правова підстава для прийняття рішення про припинення державної служби позивача.

Твердження позивача про те, що відповідач не вправі був приймати рішення про звільнення внаслідок тимчасової непрацездатності, оскільки позивач отримав ІІІ групу інвалідності з посиланням на абзац 2 частини 2 статті 87 Закону № 889 та частину 3 статті 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», є помилковими.

Матеріалами справи підтверджується, що 30.10.2017 ОСОБА_1 було встановлено ІІІ групу інвалідності, що підтверджується довідкою МСЕК серії АВ №0664760 та пенсійним посвідченням по інвалідності № НОМЕР_1 (а. с. 19 т.1).

31.10.2017, із заявою до начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про видачу трудової книжки для призначення пенсії по інвалідності, позивачем було надано довідку МСЕК серії АВ №0664760 про встановлення ІІІ групи інвалідності.

Тобто, відповідачу 31.10.2017 стало відомо про наявність у позивача ІІІ групи інвалідності, що не заперечується останнім.

Суд нагадує, що згідно із ч. 2 ст. 87 Закону України «Про державну службу», підставою для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення може бути нез'явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання.

За державним службовцем, який втратив працездатність під час виконання посадових обов'язків, посада зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Конструкція вказаної норми побудована таким чином, що державна служба може бути припинена одразу, після настання визначених у ній підстав. Однак, якщо державний службовець втратив працездатність під час виконання посадових обов'язків, посада зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності. Водночас, втрата працездатності чи встановлення інвалідності має бути обов'язково пов'язана саме із виконанням державним службовцем своїх посадових обов'язків, тобто бути у причинно-наслідковому зв'язку із виконанням таких посадових обов'язків.

Прикладом втрати працездатності під час виконання посадових обов'язків може бути нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання.

Та навіть у даному випадку, державна служба за змістом абзацу 2 частини 2 ст. 87 Закону № 889, також може бути припинена, але після відновлення працездатності працівника або ж після встановлення йому інвалідності.

Як зазначено вище по тексту, інвалідність позивачу встановлена 30.10.2017, а наказ про припинення державної служби прийнятий відповідачем 08.02.2018, тобто після встановлення інвалідності.

В той же час, суд звертає увагу на те, що згідно довідки МСЕК серії АВ №0664760 про встановлення III групи інвалідності ОСОБА_1, така інвалідність зумовлена загальним захворюванням, тобто останнє не пов'язане із виконанням посадових обов'язків позивача.

Доказів причинного-наслідкового зв'язку встановленої інвалідності із виконанням посадових обов'язків, позивачем не надано і судом не встановлено. Разом з тим, суд повторює, що навіть у разі наявності такого зв'язку, ст. 87 Закону № 889 надає право суб'єкту призначення припиняти державну службу.

Вказане обумовлене тим, що тривала відсутність державного службовця, у випадку тимчасової непрацездатності, може негативно впливати на функціонування державного органу, де особа проходить державну службу.

Посилання позивача на ч.3 ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», як на підставу неможливості звільнення інваліда III групи не заслуговують на увагу суду з огляду на таке.

За правилами ч.3 ст.17 вказаного закону, відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я осіб з інвалідністю.

Таким чином, вказана норма права встановлює неможливість звільнення з мотивів інвалідності. Тобто, звільнення з мотивів інвалідності - це звільнення, коли роботодавець звільняє працівника саме у зв'язку з встановленням такому працівнику інвалідності.

У даному ж випадку, позивач був звільнений не з мотивів інвалідності, а саме через відсутність протягом 150 днів протягом року у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, що саме по собі є абсолютно різними та незалежними одна від одної підставами та не може розцінюватись як звільнення з відповідних мотивів.

Водночас, суд звертає увагу на те, що у довідці МСЕК серії АВ №0664760 зазначено також про те, що для позивача рекомендована робота в неповному обсязі. Натомість, позивач обіймав керівну посаду, а для керівника неможливо встановити такий обсяг роботи, оскільки в обов'язки керівника перед усім входить забезпечення постійного та належного контролю, що унеможливлює роботу у неповному обсязі.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про те, що у Головного територіального управління юстиції у Рівненській області були законні підстави для припинення державної служби ОСОБА_1, тому оскаржуваний наказ є правомірним та скасування не підлягає.

Враховуючи, що позовні вимоги про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними, позовна заява ОСОБА_1 у цій частині задоволенню також не належить.

Щодо здійснення повного та належного розрахунку в частині виплати заробітної плати та матеріального забезпечення у вигляді допомоги по тимчасовій непрацездатності.

Позивач посилається на те, що їй безпідставно не оплатили лікарняні листки з липня 2017 року по лютий 2018 року та не здійснювали оплату праці за робочі дні у цей період.

Із змісту спірного наказу про звільнення вбачається, що пунктом 2 цього наказу було зобов'язано управляння фінансового та матеріально-технічного забезпечення головного територіального управління юстиції провести з ОСОБА_1 повний розрахунок при звільненні, у тому числі виплатити компенсацію за невикористані дні відпусток.

Судом встановлено, що наказом Головного територіального управління юстиції у Рівненській області № 210/04/К від 10.05.2017 «Про відкриття дисциплінарного провадження щодо ОСОБА_1» визначено підстави відкриття дисциплінарного провадження з метою перевірки наявності в діях державного службовця дисциплінарного проступку та підстав притягнення до дисциплінарної відповідальності, а також відсторонено ОСОБА_1 з 11.05.2017 року від виконання своїх посадових обов'язків на період здійснення дисциплінарного провадження (а. с.101-102 т.1).

Відповідно до ч.1 ст.72 Закону №889, на час здійснення дисциплінарного провадження державний службовець може бути відсторонений від виконання посадових обов'язків.

За змістом ч. 4 ст.72 Закону №889, у разі закриття дисциплінарного провадження без притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності йому оплачується у розмірі середньої заробітної плати час відсторонення від виконання посадових обов'язків в установленому порядку.

Із аналізу вищезазначених норм слідує, що у разі прийняття рішення про відсторонення працівника від виконання посадових обов'язків на час розгляду дисциплінарного провадження, заробітна плата на період відсторонення працівнику не виплачується, у випадку закриття дисциплінарного провадження без притягнення до дисциплінарної відповідальності цьому працівнику виплачується середній заробіток, в протилежному випадку - така оплата праці не здійснюється.

У зв'язку із відстороненням ОСОБА_1 від виконання посадових обов'язків, 13.05.2017 року прийнятий наказ № 220/04/к «Про оплату праці ОСОБА_1», яким визначено не виплачувати ОСОБА_1 заробітну плату в період відсторонення від виконання посадових обов'язків з 11 травня по 07 червня 2017 року (а. с. 103 т.1).

Наказом від 07.06.2017 року № 277/04/к, продовжений строк невиплати заробітної плати ОСОБА_1 на період відсторонення від виконання посадових обов'язків (а. с. 104 т.1).

Після закінчення терміну тимчасової непрацездатності, дисциплінарною комісією відновлено дисциплінарне провадження по відношенню до ОСОБА_1, за наслідками якого прийнято рішення про наявність підстав притягнення її до дисциплінарної відповідальності шляхом оголошення догани. На підставі вищезазначеного наказом ГТУЮ у Рівненській області № 49/03 від 08.02.2018 року, позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності шляхом оголошення догани (а. с.105-109 т.1).

Наказ № 49/03 від 08.02.2018 «Про накладення дисциплінарного стягнення» був оскаржений позивачем до суду.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23.07.2018 у справі № 817/567/18 позов позивача задоволений, спірний наказ скасований.

15.01.2019 постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду, рішення від 23.07.2018 у справі № 817/567/18 скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (а. с. 97-101 т. 2).

Таким чином, наказ № 49/03 від 08.02.2018 «Про накладення дисциплінарного стягнення» стосовно позивача є чинним.

Оскільки факт притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності шляхом оголошення догани сам по собі виключає факт закриття дисциплінарного провадження без притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності, то відповідачем правомірно не була нарахована заробітна плата позивачу на період відсторонення від виконання посадових обов'язків.

Також судом встановлено, що на запит відповідача № 5027/10.1/26-17 від 17.08.2017 року, до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Рівненській області щодо надання матеріального забезпечення по тимчасовій непрацездатності за рахунок коштів Фонду соціального страхування України, була надана відповідь.

Так, згідно листа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Рівненській області № 06/238 від 28.08.2017 року, останнім вказано, що відповідно до ч. 1 ст. 19, ч. 1 ст. 22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 № 1105, право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням мають застраховані громадяни України. Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законом. Допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу). Враховуючи, що ОСОБА_1 відсторонена від виконання своїх посадових обов'язків без права отримання заробітної плати, вона автоматично втрачає право на отримання матеріального забезпечення по листках непрацездатності за рахунок коштів Фонду за весь період відсторонення (а. с. 111 т.1).

Крім того, протоколом заслання комісії із соціального страхування Головного територіального управління юстиції у Рівненській області № 7 від 09 лютого 2018 року ОСОБА_1 відмовлено в призначенні допомоги по таких листках непрацездатності: АГФ № 601645 виданий 21.07.2017, АДЖ № 977528 виданий 24.07.2017, АДЖ № 977892 виданий 23.08.2017, АДЖ №977559 виданий 28.08.2017, АДЖ № 977899 виданий 15.09.2017, АГФ № 786684 виданий 02.10.2017, АДЖ № 977634 виданий 04.10.2017, АДІ № 063159 виданий 27.10.2017, АДЖ № 977936 виданий 14.11.2017, АДЖ № 872641 виданий 15.11.2017, АДЖ № 872847 виданий 30.11.2017, АДЖ № 873653 виданий 22.12.2017, АДЖ № 849213 виданий 10.01.2018, АДЖ № 873869 виданий 11.01.2018.

Вказане рішення комісії із соціального страхування Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, оформлене протоколом № 7 від 09.02.2018, оскаржувалось позивачем у судовому порядку.

27.07.2018 рішенням Рівненського окружного адміністративного суду у справі № 817/1339/18, позов ОСОБА_1 задоволений, рішення комісії у формі протоколу № 7 від 09.02.2018 скасоване.

11.12.2018 постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду, рішення Рівненського окружного адміністративного суду у справі № 817/1339/18 від 27.07.2018 скасоване та прийняте нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (а. с. 93-96 т.2).

Отже, рішення комісії із соціального страхування Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, у формі протоколу № 7 від 09.02.2018 про відмову у призначенні позивачу матеріальної допомоги за наведеними вище листками непрацездатності є чинним.

Зважаючи на вищевикладене, судом не встановлено жодного порушення прав позивача на отримання заробітної плати та оплати матеріального забезпечення по листках непрацездатності, тому доводи позивача з даного приводу є не прийнятними.

Суд також зауважує, що при вирішенні вказаної справи враховано правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові 31.10.2018 по справі №815/4343/17.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході судового розгляду справи, відповідачем надано суду належні та допустимі докази, які в повній мірі підтверджують правомірність прийняття спірного рішення, тому позовні вимоги позивача задоволенню не належать.

При подання позову, судові витрати позивачем не сплачувались, оскільки він звільнений від їх сплати згідно із вимогами п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Підстави для застосування ст. 139 КАС України щодо розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

1) позивач - ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_2);

2) відповідач - Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області (33028, м. Рівне, вул. Замкова, 29, ).

Повний текст рішення складений 12 квітня 2019 року.

Суддя Комшелюк Т.О.