Справа № 240/4/19
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2019-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 року м. Житомир справа № 240/4/19

категорія 111031101

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

судді Романченка Є.Ю.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 17.10.2018 про визначення податкових зобов'язань зі сплати податку на нерухоме майно,

встановив:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просить:

- податкове повідомлення - рішення №0-0612/2015 від 17.10.2018 про визначення податкового зобов'язання зі сплати податку на нерухоме майно за 2015 рік на суму 12433,34 грн визнати протиправним та скасувати;

- податкове повідомлення - рішення №0-0612/2016 від 17.10.2018 про визначення податкового зобов'язання зі сплати податку на нерухоме майно за 2016 рік на суму 14066,62 грн визнати протиправним та скасувати;

- податкове повідомлення - рішення №0-0612 від 17.10.2018 про визначення податкового зобов'язання зі сплати податку на нерухоме майно за 2017 рік на суму 32 655,60 грн визнати протиправним та скасувати.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач указував, що податкові повідомлення - рішення від 17.10.2018 є протиправними, порушують його права та законні інтереси, оскільки не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та не відповідають фактичним обставинам. Стверджує, що відповідач безпідставно визнав об'єктом оподаткування належне йому незавершене будівництвом нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2. Податкові повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Житомирській області були оскаржені в адміністративному порядку, проте рішенням ДФС України №/М/90-99-11-05-01-14 від 17.12.2018 в задоволенні скарги відмовлено, податкові повідомлення - рішення залишено без змін та роз'яснено право оскаржити податкові повідомлення-рішення про нарахування грошового зобов'язання до суду.

Ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній адміністративній справі. Вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 30.01.2019.

30.01.2019, за результатами підготовчого засідання, судом, без виходу до нарадчої кімнати, постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті 13.02.2019.

Головним управлінням ДФС у Житомирській області подано до суду відзив на позовну заяву, з проханням відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Заперечуючи проти пред'явлених позовних вимог відповідач стверджує, що діяв лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України. При винесенні оскаржуваних податкових повідомлень - рішень контролюючий орган керувався відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно із якими позивач є власником нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 1020,8 кв.м. Позивач зі звіркою до контролюючого органу не звертався, тому контролюючому органу не було відомо, що належне майно позивача є об'єктом незавершеного будівництва.

В судовому засіданні позивач позов підтримав і просив позовні вимоги задовольнити, з підстав викладених у позовні заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просила суд позовні вимоги залишити без задоволення, посилаючись на міркування наведені у відзиві.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, а також зважаючи на відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, судом, без виходу до нарадчої кімнати, постановлено ухвалу про подальший розгляд справи в письмовому провадженні, без повідомлення (виклику) учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи, яку занесено секретарем судового засідання до протоколу судового засідання від 13.02.2019.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов і відзив, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Як видно із матеріалів справи, 19.04.2006 між Чуднівським підприємством житлово-комунального господарства в особі арбітражного керуючого Шишкіна Л.Я., який діяв на підставі постанови Господарського суду Житомирської області від 02.09.2004, (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець), на виконання протоколу № 2 проведення публічних торгів від 16.03.2006 з продажу об'єкту незавершеного будівництва, було укладено договір купівлі - продажу об'єкта незавершеного будівництва, проданого на аукціоні.

Пунктом першим вказаного договору визначено, що у відповідності до протоколу №2 проведення публічних торгів (аукціону) від 16.03.2006 Продавець продав, а Покупець придбав на аукціоні незавершене будівництво Чуднівського підприємства житлово-комунального господарства, а саме: незавершене будівництво 2-х поверхового адміністративного приміщення, цегляне (1-й поверх-222,9 кв.м., 2-й поверх - 197,8 кв.м., підвальне приміщення - 202,0 кв.м., зазначене в звіті про оцінку майна №И-64/1), що знаходиться за адресою АДРЕСА_2. Право власності на об'єкт незавершеного будівництва виникає у Покупця з моменту підписання акта приймання-передачі.

Акт прийому - передачі об'єкта незавершеного будівництва за договором купівлі - продажу об'єкта незавершеного будівництва, проданого на аукціоні складено та підписано сторонами договору від 19.04.2006 - 12.05.2006.

14.06.2006, на виконання протоколу №1 від 09.02.2007 аукціону з продажу об'єкта незавершеного будівництва, укладено договір купівлі - продажу об'єкта незавершеного будівництва, проданого на аукціоні між ОСОБА_1 (Покупець) та Чуднівським підприємством житлово комунального господарства в особі арбітражного керуючого ОСОБА_2, який діяв на підставі постанови Господарського суду Житомирської області від 02.09.2004 (Продавець).

За змістом пункту першого вказаного договору, у відповідності до протоколу №1 від 09.02.2007 аукціону з продажу, Продавець продав, а Покупець придбав на аукціоні незавершене будівництво адміністративного приміщення Чуднівського підприємства житлово-комунального господарства загальною площею 183,3 м.кв. (в тому числі: 1-й поверх - 67.3 м.кв., підвальне приміщення - 116,0 м.кв.), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Право власності на об'єкт незавершеного будівництва виникає у Покупця з моменту підписання акта приймання-передачі.

На виконання вимог договору, 15.06.2007 сторонами сформовано та підписано акт прийому - передачі об'єкта незавершеного будівництва за договором купівлі - продажу об'єкта незавершеного будівництва, проданого на аукціоні.

10.04.2009 між позивачем (Покупець) та ОСОБА_3 (Продавець) укладено договір купівлі - продажу об'єкта незавершеного будівництва.

Відповідно до п. 1 договору купівлі - продажу об'єкту незавершеного будівництва від 10.04.2009, Продавець продав, а Покупець придбав частину незавершеного будівництвом адміністративного приміщення ліквідованого Чуднівського підприємства житлово-комунального господарства, яке належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва від 19.05.2008, загальною площею 200,15 м.кв. та позначене в поверховому плані на будівлю виготовленому Бердичівським МЕТІ, а саме:

- 1-й поверх - 1/2 частина приміщення №1-10 площею 7,1 м.кв., приміщення №1-11 площею 35,4 м.кв., приміщення №1-12 площею 17,7м.кв.;

- 2-й поверх - приміщення №1-28 площею 16.4 м.кв., приміщення №1-29 площею 16,4 м.кв., приміщення №1-30 площею 4,7м.кв., приміщення №1-31 площею 10,5м.кв., приміщення №1-32 площею 17,0 м.кв., приміщення №1-33 площею 14,4 м.кв., приміщення №1-34 площею 9,9 м.кв., приміщення №1-35 площею 27,9 м.кв., 1/2 приміщення №1-18 площею 7,05 м.кв.;

- підвальне приміщення №1-48 площею 15,7 м.кв., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2.

Право власності на об'єкт незавершеного будівництва виникає у Покупця з моменту підписання акта приймання-передачі. Відповідний акт прийому - передачі об'єкта незавершеного будівництва за договором купівлі - продажу об'єкта незавершеного будівництва складено 10.04.2009.

Вищевказані договора купівлі - продажу визнані дійсними рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області від 16.11.2010 в цивільній справі (категорія справи № 2-432/2010), яке набрало законної сили.

Також указаним судовим рішенням визнано за ОСОБА_1 право власності на ціле адміністративне приміщення по АДРЕСА_2.

Із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 16.01.2019, слідує, що 18.10.2013 державним реєстратором відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 7125363 від 23.10.2013, на підставі рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 16.11.2010, проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об'єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення, незавершене будівництво, готовність 87 %, загальною площею 1020,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2.

10.12.2018 за замовленням позивача ТОВ "БП Експерт" виготовлено технічний паспорт на об'єкт незавершеного будівництва готовність 87 % нежитлового приміщення АДРЕСА_2, яке складається із приміщень підвального поверху, першого та другого поверхів.

Рішенням 35 сесії 6-го скликання Чуднівської міської ради Житомирської області від 04.06.2015 № 668 "Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" встановлено на території Чуднівської міської ради податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а також затверджено розміри ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельного податку, для об'єктів житлової та нежитлової нерухомості. При цьому пунктом 4 рішення від 04.06.2015 № 668 встановлено, що дане рішення набирає чинності з 01.01.2016.

На дев'ятій сесії 7-го скликання Чуднівська міська рада прийняла рішення від 10.02.2017 № 212 "Про внесення змін та доповнень до рішення міської ради з питань оподаткування".

17 жовтня 2018 року ГУ ДФС у Житомирській області, згідно з пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України та відповідно до пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України, визначені ОСОБА_1 суми податкового зобов'язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачується фізичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості за 2015-2017 роки, про що прийняті наступні податкові повідомлення - рішення:

- №0-0612/2015, яким визначення податкового зобов'язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015 рік у сумі 12433,34 грн;

- №0-0612/2016, в якому визначено податкове зобов'язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік на суму 14066,62 грн;

- №0-0612 про визначення податкового зобов'язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік на суму 32655,60 грн.

Позивачем на податкові повідомлення - рішення ГУ ДФС у Житомирській області від 17.10.2018 подано скаргу до ДФС України, проте рішенням про результати розгляду скарги від 17.12.2018 № 19936/М/99-99-11-05-01-14 залишено без змін податкові повідомлення - рішення , а скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Вважаючи, що належний йому на праві приватної власності об'єкт незавершеного будівництва не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Перевіряючи податкові повідомлення - рішення на відповідність критеріям, установленим ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.

Статтею 67 Конституції України проголошено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

За змістом пункту 36.1 статті 36 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - ПК України) податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

У відповідності до п. 6.1 ст. 6 ПК України, податком є обов'язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

28 грудня 2014 року Верховною Радою України прийнято Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" № 71-VIII, який набрав чинності з 01.01.2015.

Пунктами 78-83 розд. І вказаного Закону внесено зміни до розділу XII Податкового кодексу України, в тому числі статтю 265 "Склад податку на майно" та статтю 266 "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" викладено в новій редакції.

Згідно із п. 265.1 ст. 265 ПК України, податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України).

За змістом підпункту 266.3.1 пункту 266.3 ст. 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Підпунктом 266.3.2 пункту 266.3 вказаної статті ПК України визначено, що база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Відповідно пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України, ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно із пп. 266.6.1 п. 266.6 ст. 266 ПК України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об'єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку (абз. 8 пп. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПК України).

Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що фізична особа є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в разі наявності в її власності одного чи декількох об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

В розумінні п.п. 14.1.129 п. 14.1 ст. 14 ПК України, об'єкти житлової нерухомості - будівлі, віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду, дачні та садові будинки.

У свою чергу, об'єкти нежитлової нерухомості, в силу приписів пп. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 ПК України, - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють:

а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;

б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;

в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;

г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;

ґ) будівлі промислові та склади;

д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);

е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;

є) інші будівлі.

Визначення об'єкта незавершеного будівництва в переліку об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, що закріплені підпунктами 14.1.129 і 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України, які підлягають оподаткуванню згідно із підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України відсутнє.

Частиною третьою статті 331 Цивільного кодексу України встановлено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 30.01.2019 в справі № 454/1678/16-ц, від 12.12.2018 в справі № 682/1221/16-ц, від 28.11.2018 у справі № 692/1190/13-ц, неодноразово, виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, визнавав, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Також Верховний Суд указує, що об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном.

У відповідності до абзацу другого частини першої статті 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 № 1952-IV, державна реєстрація речових прав на об'єкт незавершеного будівництва та їх обтяжень проводиться у порядку, визначеному цим Законом, з урахуванням особливостей правового статусу такого об'єкта.

Пункт 1 частини першої статті 2 вказаного Закону встановлює, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Як було встановлено раніше, позивач на підставі договорів від 19.04.2006, 14.06.2007, 10.04.2009, які визнані дійсними судовим рішенням від 16.11.2010, набув у власність ціле адміністративне приміщення по АДРЕСА_2, шляхом купівлі трьох приміщень незавершеного будівництва, з яких складається набуте приміщення.

Факт приналежності приміщення до об'єкту незавершеного будівництва підтверджено договорами, актами прийому - передачі, протоколами аукціону та технічним паспортом на цей об'єкт.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованим 16.01.2019, також підтверджено право власності ОСОБА_1 на об'єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення, незавершене будівництво, готовність 87 %, загальною площею 1020,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2.

За наведених обставин, а також ураховуючи те, що у п. 266.2 ст. 266 ПК України не визначено, що об'єкти незавершеного будівництва відносяться до об'єктів оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, суд вважає, що податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Житомирській області від 17.10.2018 за №№ 0-0612/2015, 0-0612/2016, 0-0612, якими ОСОБА_1 визначені суми податкового зобов'язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачується фізичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості за 2015-2017 роки є протиправними та підлягають скасуванню.

Також, щодо оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у 2015 році, суд вважає за необхідне вказати наступне.

В силу приписів пп. 10.1.1 п. 10.1 ст. 10 ПК України податок на майно належить до місцевих податків.

Особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Верховна Рада України встановлює тільки перелік дозволених до впровадження місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв, - є компетенцією відповідних місцевих рад.

Так, відповідно до підпункту 8.3 статті 8 ПК України, до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно із пунктом 4.4 статті 4 ПК України, установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Отож, безпосереднє встановлення місцевих податків, у тому числі і податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, віднесено ПК України до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також пунктом 24 частини 1 статті 26 Закону "Про місцеве самоврядування в Україні" та статті 143 Конституції України.

У відповідності до пункту 10.3 статті 10 ПК України, місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Згідно зі пункту 12.3 статті 12 ПК України, сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

При цьому, офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 цього кодексу (пункт 12.5 статті 12 ПК України).

Відповідно підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України, рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Статтею 3 Бюджетного кодексу України встановлено, що бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Таким чином, якщо рішення місцевої ради про встановлення місцевих податків не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

Наведений висновок узгоджується також із основними принципами податкового законодавства, проголошеними у статті 4 ПК України, які визначають зміст і спрямованість правового регулювання податкових правовідносин та повинні застосовуватися як на стадії встановлення податків, їх основних елементів, при внесенні змін до окремих елементів податку, так і на стадії застосування норм, якими визначений обов'язок сплати податку.

Серед принципів, наведених у вказаній нормі, є, зокрема, принцип стабільності, який передбачає, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року (підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України).

Фактично цей спеціальний принцип податкового законодавства спрямований на конкретизацію одного з аспектів принципу правової визначеності - вимоги розумної стабільності права, яка зумовлює необхідність незмінності правових приписів протягом певного часу.

Враховуючи ухвалення Закону України №71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким стаття 266 ПК України викладена в новій редакції та запроваджено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в Україні, лише 28.12.2014, а також те, що цей податок на території Чуднівської міської ради встановлено рішенням № 668 від 04.06.2015, тобто після 15 липня 2014 року, суд приходить до висновку, що застосування контролюючим органом положень статті 266 ПК України з метою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки можливо було не раніше наступного бюджетного періоду, який настав за плановим (2015 роком), тобто не раніше 2016 року.

Таке застосування норм податкового законодавства відповідає й положенням статті 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 акцентується увага на тому, що вищевказана конституційна норма допускає зворотну дію в часі лише нормативно-правових актів, які стосуються скасування чи пом'якшення відповідальності за правопорушення фізичних осіб.

Одночасно слід урахувати, що під час прийняття рішення № 668 від 04.06.2015 Чуднівська міська рада визначила його дію в часі, встановивши, що це рішення набирає чинності з 01.01.2016. Проте відповідачем указане залишено поза увагою.

Наведене додатково свідчить про відсутність у позивача обов'язку сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у 2015 році та протиправність відповідного податкового повідомлення - рішення відповідача від 17.10.2018.

У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 ст. 77 згаданого Кодексу).

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "… адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.".

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 73 вказаного Кодексу).

В силу приписів статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд також ураховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Беручи до уваги наведене та фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отож, сплачений позивачем судовий збір у сумі 2114,40 грн (квитанції від 27.12.2018 № 24, № 25 та № 26) необхідно відшкодувати за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП: НОМЕР_1) до Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області (вул. Юрка Тютюнника, 7, м.Житомир,10003, ідентифікаційний код 39459195) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 17.10.2018 про визначення податкових зобов'язань зі сплати податку на нерухоме майно задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Житомирській області від 17 жовтня 2018 року за №№ 0-0612/2015, 0-0612/2016, 0-0612.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Житомирській області на користь ОСОБА_1 2114,40 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Ю. Романченко