Справа № 0940/2387/18
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/2878/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді Шевчук С.М.,
суддів Кухтея Р.В., Носа С.П.,
за участі секретаря судового засідання Ігнатищ Л.М.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача Семчука М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 січня 2019 року (рішення ухвалене у м. Івано-Франківськ судом у складі головуючого судді Григорук О.Б., дату складання повного тексту рішення суду не зазначено) у справі №0940/2387/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання до вчинення дій, суд-

В С Т А Н О В И В :
І.ОБСТАВИНИ СПРАВИ
ОСОБА_1 вернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити та виплачувати їй пенсію в розмірі 70% грошового забезпечення загиблого (померлого) годувальника, відповідно пункту «а» статті 36 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» з дня призначення пенсії - 01.03.2008, встановити щомісячно підвищення до пенсії в розмірі 42% прожиткового мінімуму, визначене законом для осіб, які втратили працездатність, відповідно до статті 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 №1381, пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 23.04.2012 №327 з 01.05.2012.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 січня 2019року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення яким відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказує, що судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
На підтвердження доводів апеляційної скарги зазначає, що позивач має право на перерахунок її пенсії з 01.03.2008 року з урахуванням 70% грошового забезпечення її померлого чоловіка відповідно до пункту «а» статті 36 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та на щомісячне підвищення до пенсії в розмірі 42% прожиткового мінімуму, визначеного законом для осіб, які втратили працездатність, відповідно до статті 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 №1381, пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 23.04.2012 №327 з 01.05.2012року. Вказує, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив всіх обставин справи та не встановив фактів виплати позивачу підвищення у розмірі 42 % з моменту запровадження норми про виплату такого підвищення та до моменту прийняття судом відповідного рішення.
Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.
Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області було повідомлене про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги у відповідності до вимог ст.124 КАС України, шляхом надіслання повідомлень засобами поштового зв`язку, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення та на електронну пошту, зазначену даним учасником справи, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. В судове засідання не прибув, про причини неприбуття не повідомив. Клопотань про відкладення слухання справи не направляв.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та з 01.03.2008 отримує пенсію як особа, що належить до членів сім`ї, які мають право на пенсію в разі втрати годувальника в розумінні статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», в розмірі 30% заробітку годувальника (померлого чоловіка) ОСОБА_2 (а.с.38).
Відповідно до наказу Головнокомандуючого сухопутними військами від 21.11.1984року ОСОБА_2 був звільнений з військової служби в запас на підставі п. «а» Положення про проходження військової служби офіцерським складом Збройних Сил.
Згідно розрахунку від 26.08.1985 ОСОБА_2 було призначено пенсію за вислугою років (вислуга 26 років) (а.с. 39), що також підтверджується копією посвідчення, виданого 11.02.2002 (а.с.8).
Довідкою МСЕК №108701 від 21.10.2003 року підтверджено обставини, що ОСОБА_2 був інвалідом другої групи загального захворювання (а.с.34).
Відповідно до копії свідоцтва про смерть № НОМЕР_1 від 13.08.2007 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.20).
Згідно копії постанови 14 Військово-лікарської комісії №518 від 28.12.2007, в якій зазначено, що захворювання ОСОБА_2 , підтверджене довідкою №550 від 12.10.1984 ГВЛК в/ч 52195 «Атеросклеротичний аортокоронаро-кардіосклероз», яке в подальшому призвело до розвитку «Хронічної серцево-судинної недостатності», що на підставі свідоцтва про смерть від 13.08.2007 та довідки про причину смерті №199-а від 12.08.2007року послужило причиною смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 є таким, що пов`язане з проходженням військової служби (а.с.11).
Згідно посвідчення № НОМЕР_2 , виданого Управлінням праці та соціального захисту населення Івано-Франківського міськвиконкому 15.02.2008 та витягу з протоколу засідання комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу учасника війни від 14.02.2008 №1/3, позивачу встановлено статус вдови померлого ветерана війни військовослужбовця.
Позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою від 22.11.2018 про перерахунок її пенсії з урахуванням 70% грошового забезпечення її померлого чоловіка відповідно до пункту «а» статті 36 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» (а.с.12-14) та підвищення її в розмірі 42%.
Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області листом №1534/Ж-15 від 28.11.2018 повідомило, що позивач отримує пенсію в розмірі, який передбачений чинним законодавством, а в пенсійній справі наявні всі необхідні документи для розрахунку пенсії.
Не погоджуючись із зазначеною відмовою відповідача в перерахунку її пенсії, позивач звернулась з адміністративним позовом до суду.
ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЙ
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу підставно виплачується позивачу пенсія по втраті годувальника на підставі пункту «б» статті 36 вказаного Закону в розмірі 30% заробітку годувальника, оскільки померлий чоловік позивача мав загальне захворювання, пов`язане з проходженням служби, і не відносився до кола осіб, визначених пунктом «а» статті 36 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». Стосовно ж позовної вимоги щодо виплати підвищення у розмірі 42%, то суд відмовляючи у задоволенні вказаної вимоги виходив з того, що постановою Кабінету Міністрів України №112 від 25.03.2014 «Про внеснння змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань пенсійного забезпечення» цифри і слова "42 відсотки прожиткового мінімуму, встановленого законом, для осіб, які втратили працездатність" у пункті 1 частини 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28.11.2011 №1381 замінено цифрами і словом "398,58 гривні". Відповідно до протоколу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області за пенсійною справою від 03.01.2019року позивач отримує надбавку до пенсії 374,25 грн. та доплату до підвищення члена сім`ї померлого 24,33 грн., що становить 398,58 грн., що відповідає пункту 1 частини 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28.11.2011 №1381.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом визначається Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Відповідно до статті 29 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (в редакції, чинній на час призначення позивачу пенсії - 01.03.2008) пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті.
Частиною 1 статті 30 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" визначено, що право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).
Непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли пенсійного віку (чоловіки - 60 років, жінки - 55 років) або є інвалідами.
Відповідно до статті 36 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" пенсії в разі втрати годувальника призначаються в таких розмірах:
а) членам сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних при захисті Батьківщини, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи або виконанні інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях та підпільних організаціях і групах, визнаних такими законодавством України, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи участю у бойових діях у мирний час - 40 процентів заробітку годувальника на кожного непрацездатного члена сім`ї. В таких же розмірах, незалежно від причини смерті годувальника, обчислюються пенсії членам сімей померлих інвалідів війни та членам сімей, до складу яких входять діти, які втратили обох батьків;
б) сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які померли внаслідок каліцтва, одержаного в результаті нещасного випадку, не пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби, - 30 процентів заробітку годувальника на кожного непрацездатного члена сім`ї.
На підставі Закону України «Про внесення змін до статті 36 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №1274-VII від 20.05.2014, пункт «а» статті 36 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» викладено в новій редакції. Відповідно до якої пенсії за пункт «а» статті 36 названого Закону у разі втрати годувальника призначаються в таких розмірах:
а) членам сімей військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули (померли) внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних при захисті Батьківщини, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи або виконанні інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях та підпільних організаціях і групах, визнаних такими законодавством України, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи участю у бойових діях у мирний час, які є непрацездатними та перебували на утриманні загиблого (померлого) годувальника (при цьому дітям та іншим особам, зазначеним в абзаці другому статті 30 цього Закону, незалежно від того, чи перебували вони на утриманні загиблого (померлого) годувальника), - 70 процентів грошового забезпечення (заробітної плати) загиблого (померлого) годувальника на одного непрацездатного члена сім`ї. Якщо на утриманні загиблого (померлого) годувальника перебували двоє і більше членів сім`ї, пенсія призначається у розмірі 90 процентів грошового забезпечення (заробітної плати) загиблого (померлого) годувальника, що розподіляється між ними рівними частками, але не менше ніж 40 процентів на кожного непрацездатного члена сім`ї. У таких самих розмірах, незалежно від причини смерті годувальника, обчислюються пенсії членам сімей померлих осіб з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей, до складу яких входять діти, які втратили обох батьків.
Зібраними у справі доказами підтверджуються обставини з приводу того, що покійний чоловік позивача - ОСОБА_2 мав загальне захворювання, яке було пов`язане з проходженням військової служби, що в свою чергу є правовою підставою для призначення позивачу пенсії в разі втрати годувальника відповідно до пункту «б» статті 36 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Стосовно ж доводів позивача про наявність підстав для призначення їй пенсії по втраті годувальника відповідно до пункту «а» статті 36 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», то колегія суддів зазначає, що пенсії в разі втрати годувальника призначаються на підставі пункту «а» статті 36 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції, чинній на час призначення позивачу пенсії - 01.03.2008) членам сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних при захисті Батьківщини, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи або виконанні інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях та підпільних організаціях і групах, визнаних такими законодавством України, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи участю у бойових діях у мирний час.
З урахуванням змін, внесених Законом України №1274-VII від 20.05.2014 до обумовленого пункту «а» статті 36 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсії в разі втрати годувальника призначаються членам сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули (померли) внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних при захисті Батьківщини, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи або виконанні інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях та підпільних організаціях і групах, визнаних такими законодавством України, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи участю у бойових діях у мирний час.
Будь-яких доказів про те, що покійний чоловік позивача ОСОБА_2 одержав поранення, контузію чи каліцтво при захисті Батьківщини, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи або виконанні інших обов`язків військової служби (службових обов`язків) суду не надано. Так само відсутні будь-які докази на підтвердження факту перебуванням ОСОБА_2 на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях та підпільних організаціях і групах, визнаних такими законодавством України, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи участю у бойових діях у мирний час, що спричинило б його захворювання.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зібраними у справі доказами не підтверджується приналежність покійного чоловіка позивача до переліку осіб, визначених пунктом «а» ст. 36 названого Закону, а відтак відповідачем правомірно відмовлено у призначення позивачу пенсії у разі втрати годувальника відповідно до пункту «а» статті 36 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Що ж до доводів апеляційної скарги які стосуються встановлення щомісячного підвищення позивачу до пенсії в розмірі 42% прожиткового мінімуму, визначеного законом для осіб, які втратили працездатність, відповідно до статті 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 №1381, пункту 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 23.04.2012 №327 з 01.05.2012, то колегією встановлено таке.
Згідно пункту 1 частини 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.11.2011 №1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» встановлено доплату до підвищення, яке встановлюється до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до частини четвертої статті 15 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" членам сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) осіб, зазначених у пункті 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", для того, щоб розмір зазначеного підвищення становив 42 відсотки прожиткового мінімуму, встановленого законом, для осіб, які втратили працездатність.
Постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2012 №327 «Про підвищення рівня соціального захисту населення» пункт 1 частини 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28.11.2011 №1381 викладено в такій редакції: членам сімей осіб, зазначених у пункті 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також дружинам (чоловікам) померлих інвалідів Великої Вітчизняної війни, які не одружилися вдруге, для того, щоб розмір зазначеного підвищення становив 42 відсотки прожиткового мінімуму, встановленого законом, для осіб, які втратили працездатність. Вказана постанова набирала чинності з 1 травня 2012 року.
Однак, постановою Кабінету Міністрів України №112 від 25.03.2014 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань пенсійного забезпечення» цифри і слова "42 відсотки прожиткового мінімуму, встановленого законом, для осіб, які втратили працездатність" у пункті 1 частини 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28.11.2011 №1381 замінено цифрами і словом "398,58 гривні". Вказана постанова набрала чинності з моменту опублікування 24.04.2014 року в газеті «Урядовий кур`єр» №75.
Відтак, з наведених нормативних актів слідує, що в період з 01.05.2012року по 23.04.2014року позивач мала право на виплату підвищення до пенсії у розмірі 42 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого законом, для осіб, які втратили працездатність, а з 24.04.2014року у розмірі 398,58 гривні.
Зібраними у справі протоколами Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 01.12.2014р, від 01.09.2015року, від 01.05.2016року, від 01.12.2016року, від 01.05.2017року, від 01.10.2017року, від 01.01.2018року, від 03.01.2019року підтверджуються обставини з приводу призначення позивачу пенсії з урахуванням підвищення, визначеного постановою Кабінету Міністрів України від 28.11.2011 №1381 у розмірі 398,58 грн.
Водночас, розпорядженнями та протоколами відповідача по пенсійній справі № пенсія по втраті годувальника за період з травня 2012року до 24.04.2014 року підтверджуються обставини стосовно призначення позивачу пенсії з урахуванням підвищення визначеного постановою Кабінету Міністрів України від 28.11.2011 №1381 у розмірі 42 відсотки прожиткового мінімуму, встановленого законом, для осіб, які втратили працездатність.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. 308, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328, ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 січня 2019 року по справі №0940/2387/18 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос

Повне судове рішення складено 11 квітня 2019 року.