Справа № 420/5709/18
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2019-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/5709/18

Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І. В.
Час і місце ухвалення: 20.12.2018 р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді : Бойка А.В.,
суддів: Осіпова Ю.В.,
Шевчук О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :
02.11.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу № 195 від 11.10.2018р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.12.2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 25.01.2019 року подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду, обґрунтовану посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт зазначає, що наказ №195 від 11.10.2018р. прийнято із порушенням порядку розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При вирішенні спору судом не враховано ситуацію в країні походження біженця, яка є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими.

У зв`язку з викладеним, в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.12.2018 року з прийняттям нового судового рішення - про задоволення позовних вимог.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.1 ч.1 ст.311 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, вважає, що подана скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Колегія суддів з матеріалів справи вбачає, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є уродженцем м. Конакрі, Гвінея, за національністю гвінеєць, за віросповіданням мусульманин-суніт; має неповну вищу освіту, яку здобув в Гвінеї (1994-2011 рр. у школах «Матере», «Пример», коледжі, ліцеї та університеті) та частково в Україні (Одеська національна академія зв`язку ім. О.С Попова (2012-2013 рр.), Університет (назву не пам`ятає) у місті Миколаїв (2016-2017 рр.); рідна мова французька (володіє російською).

ОСОБА_1 прибув до України легально у 2012 році.

З території Гвінеї вилетів 26.10.2012 року авіарейсом Конакрі (Гвінея) Касабланка (Марокко) Стамбул (Туреччина) Одеса (Україна) на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 та одноразової візи серії Y03032177, пункт пропуску міжнародний аеропорт м. Одеси.

08.10.2018 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в обґрунтування якої зазначив, що прибув в Україну в якості студента. Його дядько був членом політичної партії FPI в 2016-2017 рр. Партія влади звинуватила його у розкраданні великої суми грошових коштів, після чого він покинув країну. Позивач не знає, де він зараз, але іноді спілкується по телефону. Через це позивач покинув навчання, оскільки не здатний за нього платити. Позивач не може повернутись у Гвінею, оскільки в разі повернення його заарештують задля того, щоб дядько повернувся. У зв`язку з цим, дядько просив позивача не повертатись.

За результатами розгляду особової справи заявника, Управління дійшло висновку, що заява ОСОБА_1 є очевидно необґрунтованою і в нього відсутні умови, зазначені п.1 чи п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», для оформлення документів, а саме звернення використовується заявником для отримання легалізації на території України.

Наказом ГУ ДМС в Одеській області №195 від 11.10.2018 року ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту ГУ ДМС в Одеській області виходило із суперечливості наданої позивачем історії переслідування, не підтвердження факту утисків позивача чи його родичів за опозиційну діяльність та дійшло висновку про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань зазнати переслідування за ознаками етнічної належності, віросповідання або політичних поглядів у разі його повернення до Гвінеї.

Не погоджуючись за правомірністю вказаного наказу ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду про його скасування.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, у тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно положень частин 1 і 5 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з частиною 2 статті 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Колегією суддів з матеріалів справи № 2018OD0160 встановлено, що ОСОБА_1 ніколи не переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи або наявності певних політичних переконань, клопотання не містить конвенційних ознак визначення статусу біженця. Також, по відношенню до ОСОБА_1 не застосовувалось фізичне насилля або утиски в регіоні постійного проживання за конвенційними ознаками визначення статусу біженця.

Аналізом проведених із позивачем співбесід підтверджено відсутність у нього побоювань стосовно повернення до регіону постійного проживання у зв`язку з ймовірною загрозою зазнати смертної кари, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання за вищевказаними ознаками, відповідно до п.13 ст.1 Закону.

Позивач посилався на можливе своє затримання у разі повернення до країни походження правоохоронними органами для дачі показань відносно місця перебування дядька позивача через можливе вчинення ним (дядьком) кримінального правопорушення.

В свою чергу, свідчення позивача містять численні розбіжності стосовно обставин здійснення погроз, наявності особистих переслідувань на території країни громадянської належності, причин та обставин перебування на території України, що вказують на елемент приховування важливих деталей та суттєво знижують рівень довіри до заяви від 08.10.2018 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, під час проведення анкетування 09.10.2018 року ОСОБА_1 стверджував, що всі його родичі проживають в Гвінеї, рідному місті Конакрі, зокрема батько ОСОБА_2 , матір ОСОБА_3 , дві сестри ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , та три брати ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Натомість, під час проведення співбесіди 11.10.2018 року ОСОБА_1 пояснив, що родина змінила місце постійного проживання і теперішнє місце їх перебування позивачу невідомо. Зазначене сталося через правопорушення, вчиненого його дядьком.

Крім цього, під час співбесіди 11.10.2018 року ОСОБА_1 вказав, що потреба в міжнародному захисті викликана кримінальним переслідуванням дядька за розкрадання майна, внаслідок чого останній неспроможний оплачувати навчання позивача. У випадку відсутності вказаних труднощів в дядька, заявник би продовжував навчання та не мав би потреби в міжнародному захисті.

Зі встановлених обставин справи вбачається, що позивач ніколи не зазнавав особистих переслідувань на батьківщині та ніколи не був членом політичних, громадських, релігійних чи інших організацій в країні громадянської належності. Натомість, з його слів він брав участь у мітингах, в ході яких кидав каміння у поліцію та розбивав вітрини магазинів, однак через це в нього ніколи не виникало проблем.

Під час вирішення питання щодо надання захисту відповідачем враховано, що у відповідності до отриманих пояснень ОСОБА_1 відомі випадки затримання родини його дядька через кримінальний злочин, однак ці обставини не мають відношення до ознак п.13, п.1 ч.1 ст.1 Закону.

Вирішуючи спір, суд враховує, що виїзд ОСОБА_1 з Гвінеї до України не пов`язаний з потребою у міжнародному захисті, а обумовлений виключно отриманням вищої освіти в Україні. Саме ж звернення ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області відбулося після його відрахування з ВУЗу у Миколаєві, з тривалим зволіканням, за що позивача притягнуто до адміністративної відповідності згідно ст.203 КУпАП.

Матеріали справи свідчать, що звернення позивача за захистом обумовлено першочерговою потребою у легалізації на території України, про що свідчить тривале нелегальне перебування на території України та порушення норм українського законодавства. Зазначена інформація підтверджується усними твердженнями, наданими позивачем під час процедури набуття міжнародного захисту.

Відмовляючи ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідач посилався на відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на неврахування судом першої інстанції ситуації в країні походження позивача, оскільки при зверненні до відповідача з відповідною заявою ОСОБА_1 наявність у нього ознак біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не обґрунтовував вказаною підставою.

Таким чином, оцінюючи у сукупності суперечливість історії переслідування родини позивача через вчинення дядьком кримінального правопорушення та відсутності доказів переслідування самого позивача у разі повернення до країни громадянської належності колегія суддів не може визнати історію позивача такою, що заслуговує на довіру, а тому наказ ГУ ДМС в Одеській області № 195 від 11.10.2018 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, скасуванню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Резюмуючи вищевикладене, колегія суддів суду апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко
Суддя: Ю.В. Осіпов
Суддя: О.А. Шевчук