Справа № 200/2668/19-а
Суддя: Тарасенко І.М.
Дата ухвалення: 2019-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2019 р. Справа№200/2668/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Тарасенка І.М.,

при секретарі судового засідання: Ковальовій А.В.,

за участю

представника позивача: Ярової С.Е.,

представника відповідача: Кононенко Т.М.,

розглянувши в порядку загального провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень - рішень від 15.11.2018 року № , № на загальну суму 1024056,34 грн.,

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство «Азовзагальмаш» звернулось до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень - рішень від 15.11.2018 року № , № на загальну суму 1024056,34 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі Акту перевірки відповідачем були складені податкові повідомлення - рішення № від 15.11.2018 року та № від 15.11.2018 року.

Позивач вважає, що вищевказані податкові повідомлення - рішення є протиправним та підлягає скасуванню, просить визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області від 15.11.2018 року № та визнати проти парним та скасувати повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області від 15.11.2018 року № .

26 лютого 2019 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року закрито підготовче провадження та призначене справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог. Просив відмовити у задоволені позову. Надав письмовий відзив на позовну заяву.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, письмові докази, наявні у справі, суд встановив наступне.

Позивач - Приватне акціонерне товариство «Азовзагальмаш» зареєстровано у якості юридичної особи, .

Відповідач - є юридичною особою публічного права - установою, яка є територіальним органом Державної фіскальної служби України, яка в свою чергу, була створена в процесі перетворення Державної податкової служби України, та яка наділена правовим статусом контролюючого органу. Загальний обсяг правоздатності такого суб'єкта податкових відносин, як «контролюючий орган», визначено положеннями ст. 41 Податкового кодексу України. Зміст функцій контролю цих органів визначено положеннями ст. 61 Податкового кодексу України.

Головним управлінням Державної фіскальної служби у Донецькій області на підставі наказу від 21.06.2018 року № 1072 було проведено документальну позапланову виїзну перевірку Приватного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.03.2018 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.03.2018 року з питань єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 року по 31.03.2018 року.

За наслідками перевірки складено Акт від 26.10.2018 року № 1233/05-99-14-04/13504334 та прийняті податкові повідомлення - рішення № від 15.11.2018 року, яким збільшено суму грошового зобов'язання ПАТ «Азовзагальмаш» зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на суму 1023546, 34 грн., у тому числі за податковими зобов'язаннями - 818837,07 грн. та штрафними санкціями - 204709,27 грн. та № від 15.11.2018 року, яким до ПАТ «Азовзагальмаш» застосовано штрафну (фінансову) санкцію зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на суму 510 грн.

Позивач не погодившись із вищевказаними податковими повідомленнями - рішеннями, 30 листопада 2018 року оскаржив їх у адміністративному порядку шляхом подання відповідної скарги № ЮрО/1686 до Державної фіскальної служби України.

05 лютого 2019 року Позивач отримав рішення Державної фіскальної служби України від 29.01.2019 року № 4473/6/99-99-11-06-01-25, яким оскаржувані податкові повідомлення - рішення були залишені без змін, а скарга ПрАТ «Азовзагальмаш» без задоволення.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно до ст. 67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Спірні правовідносини регулюються Податковим кодексом України (далі -ПК України), який відповідно до пункту 1.1 статті 1 цього Кодексу регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно з положенням п. 41.1, 41.2 ст. 41 Податкового кодексу України контролюючими органами є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову, державну митну політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, законодавства з питань сплати єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган (далі - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику), його територіальні органи.

Органами стягнення є виключно контролюючі органи, уповноважені здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску у межах повноважень, а також державні виконавці у межах своїх повноважень.

Згідно із підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Підпунктами 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України передбачено, що базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Отже, за загальним правилом, об'єкти житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх частки, які перебувають у власності фізичних осіб, є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Маріупольською міською радою, до повноважень якої належить встановлення об'єктів оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначено, що будівлі, що знаходяться у власності промислових підприємств, не є об'єктами оподаткування.

Рішенням від 27.02.2015 року № 6/46-5136 було затверджене Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у м. Маріуполі, згідно до п.п. з) п. 3.2. розділу 3 «Об'єкти оподаткування» якого встановлено, що не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств, а також будівлі адміністративно-побутового комплексу, інші будівлі, що перебувають у власності промислових підприємств і розміщені на земельних ділянках, що віднесені до категорії земель «землі промисловості».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, відповідно до якого не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від а до л) передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є зокрема те, що така умова як зв'язок об'єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами е та і, на відміну від пункту є. Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив'язку або до статусу суб'єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування (д), суб'єкти господарювання малого та середнього бізнесу (е), сільськогосподарський товаровиробник (ж), громадські організації інвалідів та їх підприємства (з), релігійні організації (и)), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання (ґ), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів (і), будівлі промисловості (є) тощо).

Аналіз пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як будівлі промисловості промислових підприємств. При цьому законодавець використав прислівник зокрема, який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб'єкта власності.

Згідно з підпунктом 14.1.129-1. пункту 14.1 статті 14 ПК України об'єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт ґ).

Відповідно до пункту 5.3 статті 5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року № 507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб'єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об'єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до зазначеного Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» (група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості»).

До будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», що включає підкласи:

1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості»;

1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії»; 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості»; 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості»; 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості»; 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості»; 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості»; 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро - фаянсової промисловості»; 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Чинне законодавство України не містить правової норми, яка б чітко визначала поняття промислове підприємство.

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 року № 530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Промислове підприємство - це підприємство, що виробляє промислову продукцію у визначених обсягах згідно з заданою технологією

Термін «промислове підприємство» охоплює всі підприємства, які відносяться до таких галузей економічної діяльності: добувна промисловість, переробна промисловість, будівництво, електроенергія, газ, водопостачання і санітарне обслуговування, транспорт, склади і служби зв'язку (ст. 1 Конвенції про допомогу у випадках виробничого травматизму в м. Женева від 8 липня 1964 року № 121)

Відповідно до ДК 009:2010 економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях В «Добувна промисловість та розроблення кар'єрів», С «Переробна промисловість», Б «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», Е «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та Е «Будівництво».

Наведені положення дають підстави дійти висновку, що застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов'язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 року у справі № 806/2461/17. Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на вищенаведене, в суду відсутні правові підстави відступати від позиції Верховного Суду сформованої у вказаній постанові.

Національним класифікатором України ДК 009:2010 господарська діяльність з виробництва залізничних локомотивів і рухомого складу, код КВЕД 30.20 віднесена до переробної промисловості, через що є безперечним той факт, що ПрАТ «Азовзагальмаш» є промисловим підприємством

Враховуючи те, що ПрАТ «Азовзагальмаш» є промисловим підприємством, дія підпункту «є» 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України розповсюджується на будівлі, що використовуються під час здійснення господарської діяльності, а саме: виробнича будівля АБК (В-5) загальною площею 9 020,6 кв.м. за адресою: м. Маріуполь, пл. Машинобудівельників, 1. Свідоцтво про право власності № САС № 192103 від 07.11.2011 року; виробнича будівля АБК № 12 (цех № 27) загальною площею 15 297,0 кв.м. за адресою: м. Маріуполь, пл. Машинобудівельників, 1. Свідоцтво про право власності № САС № 188072 від 27.01.2012 року; їдальня загальною площею 179,4 кв.м. за адресою: м. Маріуполь, пл. Машинобудівельників, 1. Свідоцтво про право власності № САС № 183343 від 19.01.2012 року.

Згідно до п.п. 10.1.1 п. 10.1 ст. 10 Податкового кодексу України податок на майно належить до місцевих податків.

Згідно з п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (пп. 12.3.1 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України).

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (пп. 12.3.2 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України).

Підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування

При цьому, згідно з п. 12.5 ст. 12 Податкового кодексу України, офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно - правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених пп. 12.3.4 ст. 12 цього Кодексу.

Відповідно пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період)

Маріупольською міською радою, до повноважень якої належить встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з метою реалізації зазначеної функції були прийняті: рішення № 6/46-5136 від 27.02.2015 року «Про затвердження Положень про місцеві податки і збори у м. Маріуполі та визнання такими, що втратили силу рішень міської ради від 28.01.2011 року № 6/3-164; від 27.12.2011 року № 6/15- 1496; від 24.12.2013 року № 6/33-4003» та рішення № 7/4-37 від 28.01.2016 року «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.02.2015 № 6/46-5136 «Про затвердження Положень про місцеві податки і збори у м. Маріуполі та визнання такими, що втратили силу рішень міської ради від 28.01.2011 року № 6/3-164; від 27.12.2011 року № 6/15-1496; від 24.12.2013 року № 6/33- 4003»

Рішенням від 27.02.2015 року № 6/46-5136 було затверджене Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у м. Маріуполі, згідно до п.п. з) п. 3.2. розділу 3 «Об'єкти оподаткування» якого встановлено, що не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств, а також будівлі адміністративно-побутового комплексу, інші будівлі, що перебувають у власності промислових підприємств і розміщені на земельних ділянках, що віднесені до категорії земель «землі промисловості»

Рішенням Маріупольської міської ради від 28.01.2016 року № 7/4-37 було затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у м. Маріуполі у новій редакції, проте п.п. з) п. 3.2. розділу 3 «Об'єкти оподаткування» залишився майже незмінним, та передбачає, що не є об'єктом оподаткування - будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств, а також будівлі адміністративно-побутового комплексу, інші будівлі, що перебувають у власності промислових підприємств і розміщені на земельних ділянках, що віднесені до категорії земель «землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення»

Таким чином, нормативно-правовими актами з питань оподаткування місцевими податками та зборами (рішеннями Маріупольської міської ради) закріплено, що не є об'єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, будівлі адміністративно-побутового комплексу, інші будівлі, що перебувають у власності промислових підприємств і розміщені на земельних ділянках, що віднесені до категорії земель «землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення», якими є належні Позивачу: виробнича будівля АБК (В-5) загальною площею 9020,6 кв.м. за адресою: м. Маріуполь, пл. Машинобудівельників, 1 (свідоцтво про право власності № САС № 192103 від 07.11.2011; факт розміщення на земельній ділянці, що віднесена до категорії земель «землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення» підтверджений п. 5.1. Договору оренди земельної ділянки від 06.03.2007, реєстровий номер 04.07.162.00097, згідно до якого цільове призначення земельної ділянки - «для виробництва залізних та трамвайних локомотивів та пересувного составу (функціонування виробничих будівель та споруд цеху № 115)», а також Довідкою про земельну ділянку № 1139/2/07 та Висновком державної експертизи землевпорядної документації від 19.02.2007 № 673); виробнича будівля АБК № 12 (цех № 27) загальною площею 15 297,0 кв.м. за адресою: м. Маріуполь, пл. Машинобудівельників, 1 (свідоцтво про право власності № САС № 188072 від 27.01.2012 року; факт розміщення на земельній ділянці, що віднесена до категорії земель «землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення» підтверджений п.п. 2 п. 5.1. Договору оренди земельної ділянки від 01.11.2013 року, згідно до якого цільове призначення земельної ділянки - «для розміщення та експлуатації основних, підсобних та допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (функціонування адміністративно-побутового корпусу № 12)»); їдальня загальною площею 179,4 кв.м. за адресою: м. Маріуполь, пл. Машинобудівельників, 1 (свідоцтво про право власності № САС № 183343 від 19.01.2012 року; факт розміщення на земельній ділянці, що віднесена до категорії земель «землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення» підтверджений п.п. З п. 5.1. Договору оренди земельної ділянки від 01.11.2013 року, згідно до якого цільове призначення земельної ділянки - «для розміщення та експлуатації основних, підсобних та допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (обслуговування та експлуатація столової з благоустроєм)»).

Отже, зважаючи на законодавчо обґрунтовану необхідність застосування до перелічених об'єктів підпункту «є» 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, Головним управлінням Державної фіскальної служби у Донецькій області були безпідставно прийняте податкове повідомлення - рішення № від 15.11.2018 року, яким збільшено суму грошового зобов'язання ПрАТ «Азовзагальмаш» зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого юридичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості, на суму 1023546,34 грн.

Так само безпідставно було прийняте й податкове повідомлення - рішення № від 15.11.2018 року, яким відносно ПрАТ «Азовзагальмаш» застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) у сумі 510,00 грн. за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений юридичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 року по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та у рішенні Європейського суду з прав людини від 07.07.2011 року по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05) Європейським судом з прав людини фактично надане тлумачення змісту ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та принципу верховенства права, згідно з яким національне законодавство має бути чітким та узгодженим, відповідати вимозі «якості» закону, забезпечувати адекватний захист осіб від свавільного втручання у права заявника, а у разі протилежного (тобто у разі неоднозначного трактування норми права) підлягає застосуванню найбільш сприятливий для заявника підхід.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що прийняття управлінського рішення у даному конкретному випадку вимагало від владного суб'єкта застосування правила ст. 4 Податкового кодексу України в частині вирішення неоднозначності на користь невладного суб'єкта, тобто платника податків.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний суб'єкт не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч. 2 ст. 19 КАС України.

Натомість факт порушення прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах знайшов підтвердження проведеним судовим розглядом, що є визначеною процесуальним законом обставиною для скасування оскарженого рішення владного суб'єкта.

При розв'язанні спору, суд також зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21.01.1999 року у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22.02.2007 року у справі «Красуля проти Росії», від 05.05.2011 року у справі «Ільяді проти Росії», від 28.10.2010 року у справі «Трофимчук проти України», від 09.12.1994 року у справі «Хіроалані проти Іспанії», від 01.07.2003 року у справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07.06.2008 року у справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії»), згідно з якими право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Разом із тим, суд бере до уваги, що за змістом перелічених рішень вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Отже, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків при існуванні неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов'язків такого платника, а також ролі рішень Європейського Суду з прав людини як джерела права в Україні, позовні вимоги приватного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» підлягають задоволенню, а податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Донецькій області від № 5 від 15.11.2018 року та № підлягають скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 90, 139, 205, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов приватного акціонерного товариства "Азовзагальмаш" (місцезнаходження: 87535, Донецька область, м. Маріуполь, площа Машинобудівельників, 1, ) до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області (місцезнаходження: 87526, Донецька область, м. Маріуполь, вул. 130-ї Таганрозької дивізії, 114, ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 15.11.2018 року № та від 15.11.2018 року № - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області від 15.11.2018 року № .

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області від 15.11.2018 року № .

Вступна та резолютивна частина рішення виготовлена та проголошена у судовому засіданні 01 квітня 2019 року.

Повний текст рішення виготовлений 10 квітня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Тарасенко І.М.