Справа № 420/557/19
Суддя: Іванов Е. А.
Дата ухвалення: 2019-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2019 року м. Одеса Справа № 420/557/19

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м.Одесі адміністративну справі за позовом ОСОБА_1 до Суворовського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання неправомірною бездіяльність щодо невиплати пенсії з 01.06.2018 року, та зобовязання здійснити нарахування та виплату призначеної пенсії з 01.06.2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Суворовського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі в якому позивач просить суд визнати неправомірною бездіяльність щодо невиплати пенсії з 01.06.2018 року та зобовязати здійснити нарахування та виплату призначеної пенсії з 01.06.2018 року. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що позивач є пенсіонеркою та отримує пенсію за віком. У зв'язку з проведенням бойових дій та антитерористичних операцій в населеному пункті за її місцем проживання, вона була вимушена покинути своє постійне місце проживання та переїхати до м. Одеса, де стала на облік як внутрішньо переміщена особа. Проте відповідач з 01 червня 2018 року припинив виплату пенсію. У листопаді 2018 року позивач, через свого представника за довіреністю, звернулася з письмовою заявою в якій просила, окрім іншого повідомити про причини не виплати пенсії, надати копії рішення (протоколу), яким прийнято рішення про призупинення виплати пенсії. У грудні 2018 року позивач отримала письмову відповідь з якої вбачається, що пенсію їй призначено з 09.12.2014 року при страховому стажі 38 років 03 місяці, також що Пенсійний фонд України посилається на пункт 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування (далі-Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року №365, яким визначені підстави припинення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Та на підставі цього порядку їй було припинено виплату пенсії.

Представник відповідача надав до суду письмовий відзив, який мотивований тим, що питання виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам врегульовані постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (далі - Постанова 365). Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 р. № 335 «Про внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. № 365» (далі -Постанова 335), що набрала чинності 12 травня 2018 року, суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. На цей час такого порядку не затверджено. Питання виплати пенсії за минулий час врегульовані Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон). Згідно з пунктами 1, 2 статті 46 Закону нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. До управління 15.08.2018 року надійшов витяг з протоколу комісії при Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, яким зазначено припинити виплату пенсії позивачу відповідно до п.п. 2 п. 12 Порядку.

Ухвалою суду від 30.01.2019 року позов залишений без руху.

Ухвалою суду від 14.02.2019 року відкрито провадження у справі.

Згідно ч. 9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та наявності підстав для його задоволення.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом встановлено, що позивач звернулась до Управління з заявою від 09.12.2014 про призначення пенсії за віком.

Під час розгляду вищевказаної заяви були розглянуті документи, які надавались при зверненні, а саме: копія паспорта та ідентифікаційного коду; копія довідки від 01.12.2014 № НОМЕР_1 про взяття на облік, як особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення. В довідці вказано фактичне проживання за адресою: м. Одеса, пр-т. ДобровольськогоАДРЕСА_1; копія трудової книжки серія БТ - 1 № 5286408; копія диплому серія ИВ -1 № 069399; копія свідоцтва про народження дитини IV - НО № 473087..

19.01.2015 Управлінням було отримано та долучено до пенсійної справи архівну довідку від 24.12.2014 № 731/01 -27/27 видану Донецьким національним університетом.

Позивач зверталась до Управління із заявою від 22.06.2016 про подовження виплати пенсії у зв'язку з подовженням терміну дії довідки про взяття на облік, як особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення від 01.12.2014 № 8.

Проте відповідач з 01.06.2018 року припинив виплату пенсії позивачу.

У листопаді 2018 року позивач, через свого представника за довіреністю, звернулася з письмовою заявою в якій просила, окрім іншого повідомити про причини не виплати пенсії, надати копії рішення (протоколу), яким прийнято рішення про призупинення виплати пенсії. У грудні 2018 року позивач отримала письмову відповідь з якої вбачається, що пенсію їй призначено з 09.12.2014 року при страховому стажі 38 років 03 місяці, також що Пенсійний фонд України посилається на пункт 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування (далі-Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року №365, яким визначені підстави припинення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

У зв'язку з набранням чинності Постановою Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 595, якою затверджений Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей (далі Тимчасовий порядок), у населеному пункті, де мешкав позивач, було припинено здійснення повноважень відповідним органом Пенсійного фонду України, а також зупинені до моменту повернення окупованої території під контроль органів державної влади видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

У преамбулі Закону України «Про пенсійне забезпечення» зазначено, що цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Стаття 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлює, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

У преамбулі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначається, що цей Закон розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом. Зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Відповідно ст. 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Стаття 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» закріпляє право громадян України на отримання пенсій.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено виключний перелік підстав для припинення пенсії, а саме: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості: 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд: 5) в інших випадках, передбачених законом.

Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначається, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що призначення, виплата, припинення пенсійних виплат, у тому числі і внутрішньо-переміщеним особам, має здійснюватися виключно на підставі норм Законів щодо пенсійного забезпечення на рівні з іншими громадянами України.

Статтею 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Відповідно до практики Конституційного Суду України, який розглянувши справу №1-32/2009 від 7 жовтня 2009 року. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (...). Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами. Таким чином, за аналогією, так само не може бути обмежено право на отримання пенсії особі незалежно від місця проживання в Україні.

Всупереч зазначеному рішенню КСУ, а також Конституції і законам України, відповідач позбавив позивача права на отримання пенсії з посиланням на постанови Кабінету Міністрів України, проте доказу того, що позивач змінювала місце проживання, або не проживає за зазначеною адресою матеріали справи не містять.

Щодо посилань представника відповідача у листі відповіді та відзиві на позов, що до управління 15.08.2018 року надійшов витяг з протоколу комісії при Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, яким зазначено припинити виплату пенсії позивачу відповідно до п.п. 2 п. 12 Порядку, то суд не приймає дану інформацію як доказ, оскільки вказаний витяг як сам зазначає відповідач надійшов 15.08.2018 року, тоді як виплата пенсії була зупинена з 01.06.2018 року, тобто ще до виникнення вказаних обставин.

Крім того матеріали справи не містять акту обстеження матеріально побутових умов сімї, який є обовязковим для прийняття рішення про припинення соціальних виплат.

Практика Європейського суду з прав людини підтверджує, що дискримінація щодо виплати пенсії і інших соціальних виплат за ознакою місця проживання суперечить Конвенції. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенції та практику Суду як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Пічкур проти України», суд зазначив, що обмеження на отримання пенсії залежно від місця проживання є порушенням статті 14 Конвенції, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі -Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Також, за правовою позицією Європейського Суду з прав людини право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (рішення у справі «Хонякіна проти Грузії». № 17767/08. пункт 72, від 19 червня 2012 року).

Тобто, виплати повинні здійснюватися беззаперечно і їх припинення можливо лише за передбачених законодавцем правових підстав.

Крім того, пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13.06.2007 року, зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України, не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином суд доходить висновку, що внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, позивачу незаконно не виплачувалась пенсія з 01.06.2018 року.

Аналогічна позиція викладена у рішенні Верховного Суду від 03.05.2018р. у справі №805/402/18.

При цьому вищевказаний висновок Верховного Суду в силу ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Згідно ч. 3 ст. 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 1 ст. 73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст. 2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

З огляду на зазначене та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Керуючись ч. 3 ст. 7, ст.ст.9, 139, 241-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2, 65111, м. Одеса, пр.-т Добровольського, 126АДРЕСА_2) до Суворовського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (, 65003, м.Одеса, вул.. Чорноморського козацтва, 95) задовольнити.

Визнати неправомірною бездіяльність Суворовського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії з 01.06.2018 року.

Зобовязати Суворовське обєднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі здійснити нарахування та виплату призначеної ОСОБА_1 пенсії з 01.06.2018 року.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Пятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та з урахуванням п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Е.А.Іванов

.