Справа № 813/1920/18
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2019-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/2291/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Попка Я.С., Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Міністерства оборони України на окрему ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 року у справі № 813/1920/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Гулик А.Г.,

час ухвалення рішення 24.01.2019 року, 14:20 год,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 29.01.2019 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про визнання протиправним рішення Міністерства оборони України на виконання рішення суду від 08.06.2018 у справі №813/1920/18 за його позовом до Міністерства оборони України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії, в якій просить суд:

- визнати протиправним рішення Міністерства оборони України щодо повторної відмови ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги, як особі, інвалідність якої встановлено внаслідок поранення, отриманого під час виконання обов`язку військової служби, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 02.11.2018 №112, прийнятого на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08.06.2018;

- зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 як особі, інвалідність якої встановлено внаслідок поранення, отриманого під час виконання обов`язку військової служби у розмірі 400 - кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 01 січня календарного року у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності 1 групи, відповідно до рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08.06.2018.

Заява мотивована тим, що рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08.06.2018 у справі №813/1920/18 суб`єктом владних повноважень досі не виконано, у зв`язку з чим позивач змушений повторно звертатися до суду.

Окремою ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 року задоволено заяву.

Окрему ухвалу суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на неї апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що окрему ухвала суду першої інстанції прийнята з неповним з`ясуванням та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновкам, викладених у рішенні суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що відповідач виконав рішення суду та прийняв рішення протоколом №112 від 02.11.2018 року, яким заявнику відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги.

Просить скасувати окрему ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви.

Вислухавши доповідь судді - доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи заяву та виносячи окрему ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки рішенням суду від 08.06.2018 встановлено право ОСОБА_1 на виплату одноразової грошової допомоги, як особі, інвалідність якої встановлено внаслідок поранення, отриманого під час виконання обов`язку військової служби, суд дійшов висновку, що рішення, оформлене витягом протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 02.11.2018 №112 є протиправним.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08.06.2018 у справі №813/1920/18 частково задоволено позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано протиправним рішення відповідача щодо відмови позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги як особі, інвалідність якої встановлено внаслідок поранення, отриманого під час виконання обов`язку військової служби, оформленого листом від 27.03.2018 №2895 (п.3 протоколу Міністерства оборони України №16 від 09.02.2018) та зобов`язано Міністерство оборони України розглянути питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 як особі, інвалідність якої встановлено внаслідок поранення, отриманого під час виконання обов`язку військової служби у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 01 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності 1-ої групи, та прийняти відповідне рішення про призначення чи відмову в призначенні одноразової грошової допомоги.

13.07.2018 Львівський окружний адміністративний суд видав позивачу виконавчий лист у справі №813/1920/18, яким зобов`язав Міністерство оборони України розглянути питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 як особі, інвалідність якої встановлено внаслідок поранення, отриманого під час виконання обов`язку військової служби у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 01 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності 1-ої групи, та прийняти відповідне рішення про призначення чи відмову в призначенні одноразової грошової допомоги.

30.11.2018 ОСОБА_1 отримав лист Львівського обласного військового комісаріату №10579 від 16.11.2018 з рішенням, яке оформлене витягом протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 02.11.2018 №112, яким заявнику відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги.

Відповідно до витягу з протоколу від 02.11.2018 №112 ОСОБА_1 не має права на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки на час первинного встановлення інвалідності (22.02.2002) не існувало правової норми щодо призначення допомоги (запроваджена з 10.05.2005), а зміна групи інвалідності в 2013 році та в 2017 році також не надає підстав для призначення допомоги.

ОСОБА_1 вважає, що рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08.06.2018 у справі №813/1920/18 не виконано, а тому позивач звернувся до суду з заявою про визнання протиправним рішення відповідача на виконання рішення суду

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Згідно ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Згідно ч. 6 ст. 383 КАС України за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Системний аналіз вищезазначених норм права свідчить, що правовий інститут контролю за виконанням рішення суду, механізм якого унормований у тому числі і приписами ст. 383 КАС України, підлягає застосуванню виключно у разі наявності протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду, що порушує права та законні інтереси позивача. Застосування судом до суб`єкта владних повноважень заходів процесуального впливу можливе виключно у випадку встановлення факту невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи-позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами.

Як було встановлено рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08.06.2018 у справі №813/1920/18, яке набрало законної сили, суд визнав протиправним та скасував рішення про відмову позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги як особі, інвалідність якої встановлено внаслідок поранення, отриманого під час виконання обов`язку військової служби, оформленого листом від 27.03.2018 №2895, оскільки позивач має право на вказану виплату.

Суд встановив, що відповідач рішенням, оформленим протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 02.11.2018 №112, відмовив ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги, як особі, інвалідність якої встановлено внаслідок поранення, отриманого під час виконання обов`язку військової служби.

Міністерство оборони України, як на підставу для прийняття рішення, зокрема, посилається на те, що ОСОБА_1 не має права на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки на час первинного встановлення інвалідності (22.02.2002) не існувало правової норми щодо призначення допомоги (запроваджена з 10.05.2005), а зміна групи інвалідності в 2013 році та в 2017 році також не надає підстав для призначення допомоги. Крім цього, відповідач зазначає, що законодавство, яке діє з 01.01.2017 не передбачає виплатуодноразової грошової допомоги у розмірі 400 - кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, особа з інвалідністю з числа осіб, звільнених зі строкової військової служби. Така норма передбачена для іншої категорії військовослужбовців (осіб, які проходять військову службу за контрактом).

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що викладені у протоколі від 02.11.2018 №112 підстави для відмови у призначенні ОСОБА_1 одноразового грошового забезпечення вже були спростовані судовими рішеннями у справі №813/1920/18, про здійснення контролю виконання яких просить Позивач.

Судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 08.06.2018 року зазначено про обов`язок Міноборони України повторно розглянути питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги і прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду. Водночас, зміст протоколу від 02.11.2018 №112 свідчить, що Відповідачем не були враховані висновки суду, адже підстави відмови у призначенні такої допомоги вже були визнані судом необґрунтованими.

Таким чином, з огляду на правовий статус Міноборони України як суб`єкта владних повноважень по відношенні до ОСОБА_1 як громадянина України, який за наслідками судового захисту вправі очікувати на своєчасне та у повному обсязі поновлення порушених прав з боку державних органів, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення поданої заяви, а тому вважає, що оформлене протоколом від 02.11.2018 року №112 рішення відмову у призначенні і виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги прийнято всупереч рішення суду, яке набрало законної сили, адже не враховує викладені у такому судовому акті висновки.

Таким чином, дії Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум в частині прийняття рішення щодо відмови у призначенні і виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги без урахування висновків суду суперечать п. 9 ч. 1 ст. 129, ст. 129-1 Конституції України, відповідно до яких судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Як вже було зазначено вище, згідно ч. 6 ст. 383 КАС України за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Приписи ч. ч. 1, 2 ст. 249 КАС України визначають, що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Мотиви та доводи наведені у апеляційній скарзі, висновки суду першої інстанції не спростовують і є безпідставними, оскільки в ході розгляду справи судом не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Окрему ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 року у справі № 813/1920/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Я. С. Попко
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 12.04.2019 року