Справа № 0640/4570/18
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2019-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 0640/4570/18

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Панкеєва В.А.

Суддя-доповідач - Залімський І. Г.

09 квітня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Смілянця Е. С. Сушка О.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року (ухвалене у м. Житомирі 20 грудня 2018 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 25.06.2018 по 07.08.2018 без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року позов задоволено частково.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що згідно рапорту позивача від 25.06.2018 вона на момент звільнення з ЗСУ скарг, заяв, та претензій до керівництва частини та керівництва батальйону охорони в/ч НОМЕР_1 в питаннях продовольчого, речового, фінансового, методичного забезпечення та по іншим питанням не мала.

Позивач не подав відзиву на апеляційну скаргу відповідача.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.02.2019, з урахуванням п.7 ч.1 ст.306, ст.307, 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25.06.2018 року №149 молодшого сержанта ОСОБА_1 , командира другого відділення охорони третього взводу охорони четвертої роти охорони батальйону охорони, звільнену наказом командира 26 артилерійської бригади оперативного командування "Північ" звільнено з військової служби у запас за пунктом "д" частини шостої з урахуванням підпункту "а" пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (як жінку, яка має дитину віком до 18 років і яка не висловила бажання продовжувати військову службу), вважати такою, що справи та посаду здала 25 червня 2018 року, з 25 червня 2018 року виключити зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Згідно довідки по особовому рахунку ОСОБА_1 повний розрахунок після звільнення відповідачем проведено 07.08.2018.

Позивач вважає, що розрахунок при звільненні відповідачем проведено із затримкою, а тому вона має право на компенсацію середнього заробітку за час такої затримки.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач повинен був провести розрахунок при звільненні з позивачем 25.06.2018, однак провів такий розрахунок лише 07.08.2018, а тому з відповідача належить стягнути на користь позивача середній заробіток за час такої затримки з 26.06.2018 по 06.08.2018.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує викладене нижче.

Відповідно до ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 в справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, зазначено, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

В пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, відповідач при звільненні ОСОБА_1 повинен був сплатити належну їй суму грошового забезпечення на підставі ст.116 КЗпП України в день звільнення. При цьому, за несвоєчасність розрахунку настає відповідальність, передбачена ст.117 КЗпП України.

Оскільки ОСОБА_1 звільнена з військової служби та виключена зі списків особового складу військової частини 25.06.2018, а повний розрахунок з позивачем при звільненні проведений лише 07.08.2018, суд погоджується із висновком суду першої інстанції допущення відповідачем протиправної бездіяльності в цій частині та про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час такої затримки з 26.06.2018 по 06.08.2018.

Посилання відповідача на те, що позивач згідно рапорту від 25.06.2018 позивач не має жодних, в тому числі й фінансових, претензій до відповідача на спростовує факт несвоєчасного розрахунку з позивачем при звільненні та не виключає настання наслідків передбачених ст.117 КЗпП України.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Смілянець Е. С. Сушко О.О.