Справа № 160/8940/18
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2019-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 січня 2019 року Справа № 160/8940/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області, Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
27 листопада 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Бахмутсько-Лиманського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, в якому просить:
визнати протиправними дії Бахмутсько-Лиманського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо припинення пенсійних виплат громадянці ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1), з 01 березня 2017 року;
визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати пенсійних виплат громадянці ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1), за весь минулий час, а саме за період з 01 березня 2017 року по 31 травня 2018 року;
зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити виплату громадянці ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1) нарахованої заборгованості по її пенсії за весь минулий час, а саме з 01 березня 2017 року з компенсацією втрати частини грошових доходів (пенсії).
В обґрунтування позову позивач зазначила, що у зв'язку з проведенням АТО на території Донецької та Луганської областей вона була змушена залишити своє місце проживання у тимчасово окупованому м. Горлівка Донецької області та спочатку перемістилася до м. Бахмут Донецької області, а в лютому 2018 року перемістилася до м. Покров Дніпропетровської області.
На підставі заяви про запит пенсійної справи, яка була подана 05 лютого 2018 року, позивач була взята Бахмутським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області, на свій пенсійний облік, яке поновило здійснення їй пенсійних виплат в м. Бахмут Донецької області.
З 01 березня 2017 року відповідач-2 без повідомлення причин припинив виплату пенсії позивачу. Рішення про припинення виплати пенсії позивач не отримувала.
Згодом позивач переселилася до м. Покров Дніпропетровської області та була взята на облік як внутрішньо переміщена особа.
У зв'язку з неотриманням пенсії позивач 06 квітня 2018 року звернулась до відповідача -1 із письмовими заявами щодо пенсійних виплат.
Листом відповідач-1 повідомив, що після надходження атестату з Бахмутсько- Лиманського ОУ ПФУ позивачу нараховано борг за період з 01.03.2017 р. по 31.05.2018 р. у розмірі 21 874,33 грн., який буде виплачено на умовах окремого порядку, визначеного КМУ.
Позивач вважає, що дії відповідача-2 щодо припинення виплати пенсії з 01 березня 2017 року та бездіяльність відповідача-1 щодо невиплати пенсії за минулий час, а саме за період з 01 березня 2017 року по 01 березня 2018 року протиправними оскільки таких підстав для припинення виплати пенсій як виїзд пенсіонера до окупованої території України чи за кордон, наявність рішення органу соціального захисту (його керівника), рішення комісій, створених при органах місцевого самоврядування чи органах місцевої влади, не підтвердження факту проживання, закінчення чи скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, обмін інформацією щодо пенсіонерів між органами виконавчої влади, тривала відсутність пенсіонера за місцем свого проживання чи перебування, положення ст.12 Закону України «Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб» або положення постанови КМУ, зокрема № 365 від 08.06.2016 року, Законом України не передбачено.
Позивач посилається на практику Конституційного Суду України, який розглянувши справу № 1-32/2009 від 7 жовтня 2009 року встановив, що конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Також суд зазначив, що пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту.
Також позивач стверджує, що з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, мало місце втручання у її право власності і таке втручання не було законним.
Крім того доводи позивача про протиправність дій відповідачів підтверджуються рішенням Верховного Суду у зразковій справі №805/402/18 від 03.05.2018 року.
Ухвалою суду від 03 грудня 2018 року відкрито спрощене провадження у справі без виклику учасників справи.
28 грудня 2018 року на адресу суду від представника відповідача-1 надійшов відзив на позов, в якому останній повідомив, що у квітні 2018 року позивачу було ви плачено додатковою відомістю сума пенсії за березень - квітень 2018 року та в подальшому сума у розмірі щомісячної пенсії виплачується щомісяця, про що не заперечується в позовній заяві ОСОБА_2, отже вимоги позовної заяви в цій частині не ґрунтуються на фактичних обставинах справи і спору з цього приводу немає.
З приводу компенсації втрати частини грошових доходів пенсії зазначено, що сума заборгованості по виплаті пенсії утворилась не з вини Голо вного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, а от же вимога щодо виплати компенсації втрати частини грошових доходів пенсії є необгрунтованою та незаконною.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_2 - позивач ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв'язку з проведенням АТО на території Донецької та Луганської областей була змушена залишити своє місце проживання у тимчасово окупованому м. Горлівка Донецької області та спочатку перемістилася до м. Бахмут Донецької області, а в лютому 2018 року до м. Покров Дніпропетровської області.
На підставі заяви про запит пенсійної справи, яка була подана 05 лютого 2018 року, позивач була взята Бахмутським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області, на свій пенсійний облік, яке поновило здійснення позивачу пенсійних виплат в м. Бахмут Донецької області.
З 01 березня 2017 року відповідач-2 без повідомлення причин припинив виплату пенсії позивачу. Рішення про припинення виплати пенсії позивач не отримувала.
Через те, що відповідачем-1 не була виплачена позивачу пенсія за минулий час, а саме за період з 01 березня 2017 року по 01 березня 2018 року та пенсія за березень та квітень поточного року була виплачена не в повному обсязі, 06 квітня 2018 року позивач звернулась до центрального офісу ПФУ та до відповідачів із письмовими заявами про виплату пенсії за весь минулий час, протягом якого виплата пенсії не здійснювалася.
Листом від 19 квітня 2018 року Покровський відділ обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на звернення від 06.04.2018 повідомила позивача, що остання перебуває на обліку з 01.03.2018 та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".
Загальний стаж роботи складає 34 роки 07 місяців 09 днів.
Розмір пенсії станом на 01.04.2018 р. становить 1820,75 грн.:
1617,47 грн. - основний розмір пенсії за віком;
97,28 грн. - доплата за понаднормативний стаж (14 років).
Крім того, на адвокатський запит, листом від 13 вересня 2018 року за вих. № 212/04-18/57 відповідач-1 зазначив, що після надходження атестату з Бахмутсько-Лиманського ОУ ПФУ позивачу нараховано борг за період з 01.03.2017 р. по 31.05.2018 р. у розмірі 21 874,33 грн., який буде виплачено на умовах окремого порядку, визначеного КМУ.
Вирішуючи позовні вимоги по суді суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, який набрав чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.
Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV).
Частиною третьою статті 4 Закону №1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.
Відповідно до частини першої статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Згідно із частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.
Закон №1058-IV не передбачає такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як тривала відсутність пенсіонера за місцем проживання або з'ясування факту проживання за адресою, вказаною у довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
У рішенні по справі Суханов та Ільченко проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (п. 25 цього рішення).
Щодо соціальних виплат, ст. 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Отже, право на пенсію та її одержання не може пов'язуватися з місцем проживання людини.
Аналіз викладених норм свідчить про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення та лише з підстав, визначених частиною 1 статті 49 Закону № 1058-IV. При цьому припинення виплати пенсії з інших підстав можливо лише у випадках, передбачених законом.
Суд зауважує, що Законом України від 20.10.2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підстави для припинення (призупинення) виплати пенсії не встановлені.
Також суд хоче звернути увагу на те, що рішення про припинення виплати позивачу пенсії із зазначенням обґрунтованих причин з посиланням на нормативні акти, відповідачем не приймалось та не направлялось як позивачу, так і до суду.
Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на окремий порядок та Постанови КМУ за умови прийняття якого позивачу буде виплачений нарахований борг є безпідставним, оскільки постанови Кабінету Міністрів України є підзаконними нормативно-правовими актами, у зв'язку з чим при вирішенні спірних правовідносин слід керуватися правовим актом, який має вищу юридичну силу, у цьому випадку - Законом №1058-IV.
Постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб», від 05.11.2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та від 08.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», не є законами, а тому ці підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.
У даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи потребує від пенсіонера на відміну від інших громадян України здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка, як встановлено судом раніше, була припинена управлінням без законних на те підстав.
Статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.
Таким чином, припиняючи нарахування та виплату пенсії позивачу за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив його право на її отримання.
Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.
Аналогічну правову позицію було висловлено Верховним Судом у рішенні за результатами розгляду зразкової справи № 805/402/18 від 03 травня 2018 року (провадження №Пз/9901/20/18), залишеної без змін постановою Великої палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року (провадження № 11-644асі18).
Разом з тим, суд розділяє доводи представника відповідача-1 щодо тієї обставини, що позивачу виплачено пенсійні кошти за період березень-травень 2018 року а тому в цій частині позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.
В силу приписів ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України зазначені висновки мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Відповідно до частини 3 статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
З урахуванням вищевикладеного, суд враховує висновки, викладені у рішенні Верховного Суду від 03 травня 2018 року за результатами розгляду зразкової справи №805/402/18, як такі, що відповідають фактичним обставинам по даній адміністративній справі, та застосовує їх в якості підстав для задоволення заявлених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 241, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов задовольнити.
Визнати протиправними дії Бахмутсько-Лиманського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо припинення пенсійних виплат громадянці ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1), з 01 березня 2017 року.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати пенсійних виплат громадянці ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1), за весь минулий час, а саме за період з 01 березня 2017 року по 31 травня 2018 року.
Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити виплату громадянці ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1), нарахованої заборгованості по її пенсії за весь минулий час, а саме з 01 березня 2017 року.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя (підпис) В.М. Олійник

Рішення не набрало законної сили

09 січня 2019 року.

Суддя В.М. Олійник

З оригіналом згідно.

Суддя В.М. Олійник