Справа № 1440/1941/18
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2019-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2019 р.м.ОдесаСправа № 1440/1941/18
Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою управління Держпраці у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до управління Держпраці у Миколаївській області про скасування постанови від 20.07.2018 року № МК932/432/АВ/П/ПТ/ТД-ФС про накладення штрафу, -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

В серпні 2018 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:

- скасувати постанову управління Держпраці у Миколаївській області від 20.07.2018 року № МК932/432/АВ/П/ПТ/ТД-ФС.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказувала, що відповідач не дотримався вимог затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 № 295 «Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, а висновки про порушення позивачем статті 24 Кодексу законів про працю України є безпідставними.

Представник позивача також зазначав, що притягнення позивача до адміністративно-господарської відповідальності було здійснено відповідно до вимог законодавства. Представник відповідача посилаючись на норми Порядку № 295, вказував на те, що відповідач діяв поза межами власної компетенції, допустився численних порушень процедури проведення перевірки, а складений Управлінням акт інспекційного відвідування містить недостовірну інформацію.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до управління Держпраці у Миколаївській області задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову управління Держпраці у Миколаївській області від 20.07.2018 року № МК932/432/АВ/П/ПТ/ТД-ФС про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 штрафу в сумі 558 450 грн. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань управління Держпраці у Миколаївській області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 судовий збір в сумі 5 584,50 грн., що був сплачений платіжними квитанціями від 13.08.2018 № ПН2114 на суму 704,80 грн. та від 27.08.2018 № ПН 3385 на суму 4879,70 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, управління Держпраці у Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог. Апелянт вважає, що судом першої інстанції при вирішенні справи було порушено норми матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА :

На підставі наказу від 21.06.2018 року було видано направлення № 400, згідно до якого посадові особи управління мали з 22.06.2018 року по 23.06.2018 року провести інспекційне відвідування позивача з питань: «трудовий договір (оформлення трудових відносин з найманими працівниками); ведення достовірного обліку виконуваної працівниками роботи та бухгалтерського обліку витрат на оплату праці». У направленні вказано, що інспекційне відвідування мало бути проведено відповідно до підпункту 3 пункту 5 Порядку 295.

Як зазначив відповідач у відзиві «… 22.06.2018 року до управління … надійшла заява особи про те, що 14.06.2018 року приїхавши в село Коблево за об'явою для оформлення на роботу кухаря, а саме до ОСОБА_2, яка запропонувала виконувати роботу різноробочого, пообіцяла при цьому оформити на роботу офіційно та заплатити заробітну плату. 21.06.2018 року ОСОБА_2 повідомила, що різноробочі їй не потрібні, при цьому гроші за відпрацьований час не виплатила. У зв'язку з цим особа просила здійснити перевірку ФОП ОСОБА_2 …».

До відзиву управління додало копію заяви ОСОБА_3 (арк. 51).

22.06.2018 року посадові особи управління, вказані у направленні, склали акт про відмову від отримання направлення (арк. 53). Як зазначено у цьому Акті, 22.06.2018 року було «… здійснено спробу проведення інспекційного відвідування …».

Також, 22.06.2018 року посадові особи управління склали:

1.Вимогу про надання/поновлення документів № МК932/432/НД (арк. 54), в якій вказали «… у зв'язку з відсутністю документів ведення яких передбачено законодавством про працю та неможливості проведення інспекційного відвідування … строк … зупинено на 10 днів …». Позивач була зобов'язана до 10 годин 03.07.2018 року надані перелічені у Вимозі документи.

2.Акт про відмову від підпису та отримання вимоги про надання/поновлення документів (арк.55).

3.Акт про неможливість проведення інспекційного відвідування № МК932/432/НП (арк. 56-58). Згідно з цим актом, неможливість проведення інспекційного відвідування пов'язана з ненаданням «… працівниками об'єкта відвідування … усних та/або письмових пояснень з питань, що стосуються законодавства про працю … відсутністю документів, ведення яких передбачено законодавством про працю …».

Згідно з викладеним у відзиві, позивач надала вказані у Вимозі документи 26.06.2018 року.

26.06.2018 року посадові особи управління склали акт інспекційного відвідування № МК932/432/АВ, в якому вказали, що в ході інспекційного відвідування (22.06.2018 року з 11-45 до 13-20 та 26.06.2018 року з 10-02 до 14-30) було встановлено, що ФОП ОСОБА_2 (адреса здійснення підприємницької діяльності: проспект Курортний, 1/3, с. Коблево, Березанський район, Миколаївська область), в порушення частин першої та третьої статті 24 КЗпП, допустила до роботи ОСОБА_5, ОСОБА_4 без оформлення трудового договору. Крім того, відповідно до Акта «… 21.06.2018 року інспектором праці на виконання п. 33 Порядку … № 295 … здійснено відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з метою моніторингу стану дотримання законодавства про працю, у тому числі щодо оформлення трудових відносин. Під час відвідування отримані пояснення від ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 … ФОП ОСОБА_2 допустила до роботи працівників ОСОБА_3, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 без належного оформлення трудових відносин …». До відзиву управління додало копії пояснень вказаних осіб від 21.06.2018 року (арк. 69-71).

26.06.2018 року позивач подала зауваження до Акта (арк. 65, 66).

Як пояснила в судовому засіданні в суді першої інстанції позивач, і ці обставини не були спростовані представником відповідача, Акт було складено за місцем роботи інспекторів, без виїзду на місце здійснення позивачем підприємницької діяльності.

20.07.2018 року заступник начальника управління виніс постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № МК932/432/АВ/П/ПТ/ТД-ФС. Згідно з постановою, на позивача, дл абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП, було накладено штраф в сумі 558 450 грн. (3 723*30*5 працівників).

Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положенням про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96 (далі - Положення №96), визначено, що центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб, є Державна служба України з питань праці (Держпраці) (п.1).

До завдань Держпраці належить, зокрема, державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю, а також зайнятість населення в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи; використання праці іноземців та осіб без громадянства; наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця; дотримання прав і гарантій стосовно працевлаштування громадян, які мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню; провадження діяльності з надання послуг з посередництва та працевлаштування - п.4 Положення №96.

Правові та організаційні засади проведення державного нагляду (контролю) визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та регулюється Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) в сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 №877-V (далі - Закон №877-V).

Статтею 1 Закону №877-V встановлено, що державний нагляд (контроль) діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування (далі органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб'єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Заходами державного нагляду (контролю) є планові та позапланові заходи, які здійснюються шляхом проведення перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та інших дій.

Відповідно до положень ст.7 Закону №877-V, для здійснення планового або позапланового заходу орган державного нагляду (контролю) видає відповідний наказ, який має містити найменування суб'єкта господарювання, щодо якого буде здійснюватися захід, і предмет перевірки, та на підставі якого оформляється посвідчення (направлення) на проведення заходу, що підписується керівником або заступником керівника органу державного нагляду (контролю) (із зазначенням прізвища, ім'я та по батькові) і засвідчується печаткою. Перед початком перевірки суб'єкта господарювання посадові особи, які проводять перевірку, пред'являють керівнику суб'єкта господарювання або уповноваженій ним особі направлення та службове посвідчення, що засвідчує посадову особу, і надають суб'єкту господарювання копію направлення на перевірку, а також інформують цих осіб про мету перевірки.

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю визначає Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року №295 (далі - Порядок №295).

Пунктом 2 Порядку №295 встановлено, що державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин) (далі - виконавчі органи рад).

Відповідно до п.5 Порядку №295, інспекційні відвідування проводяться, зокрема, за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту (пп.3); за повідомленням посадових осіб органів державного нагляду (контролю), про виявлені в ході виконання ними контрольних повноважень ознак порушення законодавства про працю (пп.5).

За результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення (п.19 Порядку №295).

П.27 Порядку №295 визначено, що у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об'єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

Частиною 1, 2 статті 265 КЗпП України передбачено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі, серед іншого: недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення; порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.

Штрафи, зазначені у частині другій ст.265 КЗпП України, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України - ч.4 ст.265 КЗпП України.

Відповідно до вимог п. 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року №509 (далі - Порядок №509), штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками. Штрафи можуть бути накладені, зокрема, на підставі акта про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Як встановлено, у відзиві управління вказувало, що підставою для видання наказу про проведення інспекційного відвідування було звернення ОСОБА_3 (арк.51), в якому він вказав про відмову позивача від оформлення трудових відносин, тобто, обставина, що передбачена підпунктом 2 пункту 5 Порядку № 295.

Проте, як встановлено судами дата на штампі, звернення ОСОБА_3 надійшло до управління 22.06.2018, тому не могло бути підставою для видання наказу від 21.06.2018.

Отже, відповідачем не доведено наявність підстав для проведення інспекційного відвідування позивача.

Крім цього, з оспорюваної постанови відповідача, вбачається, що ФОП ОСОБА_2 було допущено до роботи працівників без належного оформлення трудових відносин, а саме з ОСОБА_4 укладено цивільно-правовий договір від 01.06.2018 року до 30.08.2018 року, в якому пунктом 1.1. передбачено виконання роботи вантажника в магазині, з ОСОБА_5 укладено цивільно-правовий договір від 01.06.2018 року до 30.08.2018 року, в якому пунктом 1.1. передбачено виконання роботи ним охоронця в магазині.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у 2018 році ФОП ОСОБА_2 було укладено з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договори цивільно-правового характеру, від 01.06.2018 року та 20.06.2018 року, згідно з п.1.1 яких, виконавець зобов'язувався виконувати послуги вантажника та охоронця відповідно в строк з 01.06.2018р. по 30.08.2018р.та 20.06.2018 року по 30.08.2018 року відповідно Пунктом 1.1 вказаних договорів передбачено, що виконавець виконує роботу на власний ризик, самостійно організовує виконання роботи, не підлягає під дію правил внутрішнього трудового розпорядку, не має права на загальнообов'язкове державне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням. Згідно з п.2 договорів, сторони домовилися, що оплата за виконані роботи буде здійснюватися згідно акту прийому-передачі виконання робіт. (а.с.12, 15)

Сторонами було підписано акти виконаних робіт від 01.07.2018 року, згідно з якими Замовник прийняв певних об'ємів робіт, а Виконавець - їх вартість (а.с.13,16).

Позивачем надано звітність про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів та податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб.

З приводу цього колегія суддів зазначає, що положеннями статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 24 КЗпП України визначено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівники приймаються до штату за певною кваліфікацією, професією, посадою, їм гарантується заробітна плата, гарантії, пільги, компенсації. Отже, за трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Водночас, чинне законодавство України не містить обов'язкових приписів, у яких випадках сторони зобов'язані укладати трудові договори, а в яких цивільно-правові договори (угоди) на виконання певних робіт чи надання послуг, тому сторони договору (правочину) вільні у своєму виборі щодо форми оформлення відносин, і на свій розсуд вправі визначати вид такого договору.

У свою чергу, колегія суддів звертає увагу, що частиною 1 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За правилами частини першої статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 628 ЦК України, цивільно-правові договори містять умови (пункти), визначені на розсуд сторін правочину і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ціна, строк, тощо).

У даному випадку, цивільно-правовий договір, що був укладений між виконавцем та замовником, є угодою між сторонами на виконання першим певної роботи, предметом якого є надання певного результату праці.

Тобто, основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату .

Підрядник, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Сторони є вільними при в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, а наявність обставин, що вказують на відсутність спрямування правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, є лише підставою розгляду питання компетентним судом для визнання правочину недійсним (тобто вказує на оспорюваність правочину).

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що зазначені особи виконують роботу за межами цивільно-правового договору, що стало підставою для висновку посадових осіб контролюючого органу про порушення позивачем вимог ст. 24 КЗпП України.

Натомість, відповідні доводи відповідача повністю спростовуються наявними у справі доказами та встановленими судом обставинами.

Відповідно до ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію суду доказав та обґрунтував її.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308; 311; 314; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу управління Держпраці у Миколаївській області - залишити без задоволення, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя Джабурія О.В.
Судді Кравченко К.В. Вербицька Н. В.