Справа № 0540/8802/18-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року справа №0540/8802/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Міронової Г.М., Гаврищук Т.Г., за участю секретаря судового засідання - Токаревої А.Г., позивача - ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 0540/8802/18-а (головуючий суддя І інстанції Давиденко Т.В.), складеного в повному обсязі 12 грудня 2018 року в м. Слов'янськ Донецької області, за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

14 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Маріупольської міської ради про зобов'язання прийняти рішення відповідно до заяви від 18 грудня 2017 року та стягнення судових витрат в сумі 2000 грн. (а.с. 4, 18).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року відмовлено у задоволені позовних вимог (а.с. 73-75).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просила скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про звернення громадян».

При цьому, суд першої інстанції до спірних правовідносин мав керуватися Закон України «Про місцеве самоврядування в України», згідно якому на пленарних засіданнях вирішуються земельні питання (а.с. 77).

Позивач в судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просила суд її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам діючого законодавства.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.

26 березня 2019 року до канцелярії Першого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Маріупольської міської ради, в якому відповідач наполягав на тому, що рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги (а.с. 95-96).

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати, з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1, паспорт НОМЕР_3 (а.с. 7) звернулась 18 грудня 2017 року до Маріупольської міської ради з заявою про прийняття рішення про викуп земельної ділянки площею 49 кв.м для будівництва прибудови до перукарні, яка надана їй в оренду (а.с. 27).

17 січня 2018 року Маріупольською міською радою ОСОБА_1 надана відповідь, в якій зазначено, що, оскільки Програмою економічного та соціального розвитку м. Маріуполя на 2018 рік заходів щодо проведення експертної грошової оцінки не передбачено, прийняття рішення про викуп земельної ділянки не можливе (а.с. 43).

24 січня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Маріупольської міської ради з запитом щодо можливості особистого замовлення експертної оцінки земельної ділянки чи здійснення оплати експертної оцінки земельної ділянки, яку замовить міська рада (а.с. 44).

02 лютого 2018 року Маріупольською міською радою ОСОБА_1 надана відповідь на запит, в якій зазначено, що діючим законодавством України не передбачена сплата грошових коштів за проведення експертної грошової оцінки за рахунок громадян (а.с. 28, 45).

09 лютого 2018 року позивачем подано скаргу до відповідача на його дії щодо неприйняття рішення по заяві від 18 грудня 2017 року (а.с. 29).

19 лютого 2018 року скарга позивача розглянута Маріупольською міською радою та надано відповідь позивачу, що в діях начальника управління земельних відносин ради порушень діючого законодавства не вбачається (а.с. 46).

Спірним питанням у справі є правомірність дій відповідача щодо неприйняття рішення за заявою позивача від 18 грудня 2017 року про викуп земельної ділянки площею 49 кв.м. для будівництва прибудови до перукарні.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що надаючи відповідь на звернення позивача, відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, встановлений нормами чинного законодавства, яке регулює спірні взаємовідносини. При цьому, суд першої інстанції, приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що спірні правовідносини регулюються нормами Закону України «Про звернення громадян».

Суд апеляційної інстанції не погоджується з рішенням суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 1 ст. 2 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) визначає, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами ч. 1ст. 3 ЗК України.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (ч. 1ст. 116 ЗК України).

Частиною другою ст. 116 ЗК України встановлено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ст. 128 ЗК України продаж громадянам і юридичним особам земельних ділянок державної (крім земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації) та комунальної власності для потреб, визначених цим Кодексом, провадиться місцевими державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Громадяни та юридичні особи, зацікавлені у придбанні земельних ділянок у власність, подають заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади або сільської, селищної, міської ради чи державного органу приватизації. У заяві (клопотанні) зазначаються місце розташування земельної ділянки, її цільове призначення, розміри та площа, а також згода на укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.

Орган державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування у місячний строк розглядає заяву (клопотання) і приймає рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (якщо такий проект відсутній) та/або про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки (крім земельних ділянок площею понад 50 гектарів для розміщення відкритих спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд) чи про відмову в продажу із зазначенням обґрунтованих причин відмови.

Підставою для відмови в продажу земельної ділянки є:

а) неподання документів, необхідних для прийняття рішення щодо продажу такої земельної ділянки;

б) виявлення недостовірних відомостей у поданих документах;

в) якщо щодо суб'єкта підприємницької діяльності порушена справа про банкрутство або припинення його діяльності;

г) встановлена цим Кодексом заборона на передачу земельної ділянки у приватну власність;

ґ) відмова від укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.

Рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевої державної адміністрації, сільської, селищної, міської ради про продаж земельної ділянки є підставою для укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Укладання договорів купівлі-продажу земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, здійснюється відповідно до порядку, визначеного частиною першою цієї статті.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки підлягає нотаріальному посвідченню. Документ про оплату або про сплату першого платежу (у разі продажу земельної ділянки з розстроченням платежу) є підставою для видачі державного акта на право власності на земельну ділянку та її державної реєстрації.

Ціна земельної ділянки визначається за експертною грошовою оцінкою, що проводиться суб'єктами господарювання, які є суб'єктами оціночної діяльності у сфері оцінки земель відповідно до закону, на замовлення органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Ціна земельної ділянки площею понад 50 гектарів для розміщення відкритих спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд визначається за нормативною грошовою оцінкою, вказаною в технічній документації. Фінансування робіт з проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки здійснюється за рахунок внесеного покупцем авансу, що не може бути більшим ніж 20 відсотків вартості земельної ділянки, визначеної за нормативною грошовою оцінкою земельної ділянки.

Сума авансового внеску зараховується до ціни продажу земельної ділянки. У разі відмови покупця від укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки сума авансового внеску не повертається.

Розрахунки за придбання земельної ділянки можуть здійснюватися з розстроченням платежу за згодою сторін, але не більше ніж на п'ять років. Порядок здійснення розрахунків з розстроченням платежу визначається Кабінетом Міністрів України.

Рішення про відмову продажу земельної ділянки може бути оскаржено в суді.

Кошти, отримані від продажу земельних ділянок державної або комунальної власності, зараховуються органами державної влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування відповідно до державного та/або місцевих бюджетів у порядку, визначеному законом.

Згідно з ч. 1ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до п. 34 ч. 1ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Разом з тим, виходячи з положень ст.122 ЗК України та п.34 ч.1ст. 26 Закону № 280/97-ВР повноваженнями щодо розпорядження землями комунальної власності наділені сільські, селищні, міські ради, які вирішують ці питання виключно на пленарних засіданнях.

Стаття 33 цього Закону містить положення щодо власних (самоврядних) і делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Цей перелік є вичерпним і не містить повноважень щодо розпорядження земельними ділянками.

Розширений перелік повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин наведено у ст. 12 ЗК України, згідно з яким виключно до компетенції сільської ради належить розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб. Можливості делегування таких повноважень від органів місцевого самоврядування до їх виконавчих органів законом не передбачено.

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 59 Закону № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відтак, приписами чинного законодавства встановлено, що розгляд клопотання заінтересованої особи щодо надання у власність земельної ділянки повинно прийматися у формі рішення, що є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення по суті позовних вимог, дійшов висновку, що спірні правовідносини регулюються положеннями Закону України «Про звернення громадян», що суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим та таким, що суперечить матеріалам справи, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо (ст. 3 Закону України «Про звернення громадян»).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 18 грудня 2017 року до Маріупольської міської ради з заявою про прийняття рішення про викуп земельної ділянки площею 49 кв.м для будівництва прибудови до перукарні, яка надана їй в оренду (а.с. 27).

Проаналізувавши заяву позивача, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вона не я «заявою» в розумінні Закону України «Про звернення громадян».

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про звернення громадян», з огляду на те, що розгляд клопотання заінтересованої особи щодо надання у власність земельної ділянки повинно прийматися у формі рішення, що є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання Маріупольської міської ради розглянути заяву ОСОБА_1 від 18 грудня 2017 року та прийняти рішення відповідно до вимог ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб'єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб'єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Враховуючи вищевикладене, та те, що розгляд клопотання заінтересованої особи щодо надання у власність земельної ділянки повинно прийматися у формі рішення, що є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність зобов'язання Маріупольської міської ради розглянути заяву ОСОБА_1 від 18 грудня 2017 року та прийняти рішення відповідно до вимог ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що позовна заява та апеляційна скарга підлягає задоволенню, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань понесені позивачем витрати у розмірі 1762,00 грн. (704,80 грн. за подання позовної заяви та 1057,20 грн. за подання апеляційної скарги).

Керуючись статтями 250, 272, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 0540/8802/18-а - скасувати.

Прийняти нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Зобов'язати Маріупольську міську раду розглянути заяву ОСОБА_1 від 18 грудня 2017 року та прийняти рішення відповідно до вимог ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Маріупольської міської ради (, пр. Миру, 70, м. Маріуполь, Донецька обл., 87500) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2, АДРЕСА_1) судові витрати у розмірі 1 762,00 (тисяча сімсот шістдесят дві) гривні.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені у судовому засіданні 03 квітня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 квітня 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей Г.М. Міронова

Т.Г. Гаврищук