Справа № 823/1417/18
Суддя: Собків Ярослав Мар'янович
Дата ухвалення: 2019-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 823/1417/18 Суддя (судді) першої інстанції: В.П. Тимошенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді: Собківа Я.М.,

суддів: Степанюка А.Г., Файдюка В.В.

за участю секретаря: Рагімової Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства фінансів України на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2018 року у справі за адміністративним позовом Комунального підприємства «Черкасиводоканал» Черкаської міської ради до Міністерства фінансів України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, про визнання бездіяльності протиправною та стягнення шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Черкасиводоканал» Черкаської міської ради звернулось до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства фінансів України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, в якому просило:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства фінансів України при виконанні Державного бюджету України на 2017 рік в частині незабезпечення сплати (перерахування) на користь КП "Черкасиводоканал" Черкаської міської ради субвенцій з державного бюджету на погашення різниці в тарифах, яка виникла та залишилася не погашеною станом на 01.01.2016 на загальну суму 8929704,00 грн;

- стягнути з Міністерства фінансів України на користь КП "Черкасиводоканал" Черкаської міської ради" суму завданої майнової шкоди в розмірі 710362,45 грн.

Позовні вимоги мотивує тим, що відповідачем як головним розпорядниками субвенції та відповідальним виконавцем, в порушення вимог законодавства та умов укладених договорів про організацію взаєморозрахунків та визначених строків, не було забезпечено сплату субвенції з різниці в тарифах на загальну суму 8929704 грн, що у свою чергу унеможливило позивачу провести взаєморозрахунок податкової заборгованості на вказану суму за рахунок такої цільової субвенції.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Міністерства фінансів України при виконанні Державного бюджету України на 2017 рік в частині незабезпечення сплати (перерахування) на користь комунального підприємства "Черкасиводоканал" Черкаської міської ради субвенцій з державного бюджету на погашення різниці в тарифах, яка виникла та залишилася не погашеною станом на 01.01.2016 на загальну суму 8929704,00 грн.

Зобов'язано Міністерство фінансів України (01008, м. Київ, вул. М. Грушевського, 12/29, ідентифікаційний код 00013480) прийняти рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 №332 та договорів про організацію взаєморозрахунків №332/005 від 07.07.2017, №332/038 від 16.08.2017 та №332/040 від 23.11.2017.

Стягнуто з Міністерства фінансів України (01008, м. Київ, вул. М. Грушевського, 12/29, ідентифікаційний код 00013480) на користь комунального підприємства "Черкасиводоканал" Черкаської міської ради (вул. Гетьмана Сагайдачного, 12, м. Черкаси, 18001, ідентифікаційний код 03357168) суму завданої майнової шкоди в розмірі 710362 (сімсот десять тисяч триста шістдесят дві) грн 45 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2018 року та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити у задоволені вимог даного позову.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення не повно досліджено обставини, що мають значення для справи та не правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу Міністерства фінансів України, в якому просить відмовити у її задоволенні посилаючись на правильність рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Комунальне підприємство «Черкасиводоканал» Черкаської міської ради є підприємством питного водопостачання у місті Черкаси.

Згідно з п. 2.1 Статуту КП «Черкасиводоканал» затвердженого рішенням Черкаської міської ради від 05.10.2017 №2-2369, головною метою діяльності підприємства є централізоване водопостачання та централізоване водовідведення споживачам міста, централізоване постачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), експлуатація водопровідних та каналізаційних мереж та споруд.

Враховуючи те, що тарифи на послуги централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надавав позивач у період 2011-2015 роки встановлювалися державою, в особі НКРЕКП, та були нижчими від фактичної вартості (економічно обґрунтованого розміру) таких послуг, тому розмір різниці в тарифах, що не була погашена позивачу станом на 01 січня 2016 року становив: 42 222577,00 грн. (в т.ч. 9 135918,00 грн. за 2011 рік, 13 767476,00 грн. за 2012 рік, 11 383566,00 грн. за 2013 рік, 6 172158,00 грн. за 2014 рік, 1 763459,00 грн. за 2015 рік), що підтверджується відповідним протоколом засідання комісії №11 від 21.06.2017.

Територіальною комісією з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах було затверджено обсяг розподілу коштів субвенцій по підприємствам водопровідно-каналізаційного господарства (зокрема, і відносно позивача), в рахунок погашення податкового боргу позивача з податку на додану вартість в сумі 4 080964,00 грн., 544721,00 грн. та 4 304019,00 грн. відповідно, а всього на загальну суму 8 929704,00 грн. (протоколи №20 від 06.07.2017, №26 від 10.08.2017, №27 від 22.11.2017).

Як вбачається з довідок, наданих ГУ ДФС у Черкаській області територіальній комісії, станом на 21.11.2017 податковий борг позивача зі сплати податку на додану вартість складав 8 929704,24 грн.

Позивач, вважаючи, що відповідачем як головним розпорядником субвенції та відповідальним виконавцем, в порушення вимог законодавства та умов укладених договорів про організацію взаєморозрахунків та визначених строків, не було забезпечено сплату субвенції з різниці в тарифах на загальну суму 8 929704 грн., що в свою чергу унеможливило позивачу провести взаєморозрахунок податкової заборгованості на вказану суму за рахунок такої цільової субвенції, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи, колегія суддів зважає на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок формування та затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги визначено зокрема положеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про ціни та ціноутворення», Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення».

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначає Закон України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до положень вказаного Закону, послуги з централізованого питного водопостачання та водовідведення віднесено до житлово-комунальних послуг.

Згідно з ч. 1 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи:

1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг;

2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території;

3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Оплата наданих підприємством послуг з централізованого питного водопостачання та водовідведення здійснюється споживачами за державними регульованими тарифами, які встановлюються колегіальним державним органом - Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП).

Пунктом 3 частини 1 статті 30 вказаного Закону визначено, що одним із принципів державного регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги має бути відповідність рівня цін/тарифів розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Центральні органи виконавчої влади, національні комісії, що здійснюють державне регулювання у відповідній сфері, несуть відповідальність за наслідки встановлення або регулювання цін/тарифів, що змінюються ними відповідно до їхніх повноважень. Встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги нижче розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво не допускається (ч. 7 ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Положеннями статті 32 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» визначено, що за надання послуг з питного водопостачання споживач вносить плату за нормами і тарифами, що регулюються у встановленому законодавством порядку. Тарифи на надання послуг з питного водопостачання розраховуються на підставі галузевих нормативів витрат і повинні повністю відшкодовувати експлуатаційні витрати та забезпечувати надійну роботу об'єктів централізованого питного водопостачання і водовідведення.

Крім цього, відповідно до положень частини 2 статті 12 Закону України «Про ціни та ціноутворення», державні регульовані ціни повинні бути економічно обґрунтованими (забезпечувати відповідність ціни на товар витратам на його виробництво, продаж (реалізацію) та прибуток від його продажу (реалізації).

Згідно з статтею 15 вказаного Закону, суб'єктам господарювання під час державного регулювання цін надано гарантію, відповідно до якої, Кабінет Міністрів України, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які встановили державні регульовані ціни на товари в розмірі, нижчому від економічно обґрунтованого розміру, зобов'язані відшкодувати суб'єктам господарювання різницю між такими розмірами за рахунок коштів відповідних бюджетів.

Системний аналіз вказаних положень законодавства дає підстави колегії суддів дійти висновку, що однією із державних гарантій, наданої суб'єктам господарювання, що надають житлово-комунальні послуги з централізованого водопостачання, при встановленні державних регульованих цін (тарифів) на такі послуги, є забезпечення відшкодування таким підприємствам різниці, яка утворилась в зв'язку із невідповідністю встановленого тарифу економічно-обґрунтованому розміру (вартості) такої послуги (в подальшому - різниця в тарифах), та яка (різниця) має бути відшкодована за рахунок відповідного бюджету.

Правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства визначаються Бюджетним кодексом України від 08.07.2010 №2456-VI.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Бюджетного кодексу України бюджетна система України і Державний бюджет України встановлюються виключно цим Кодексом та законом про Державний бюджет України.

Виключно законом про Державний бюджет України визначаються надходження та витрати Державного бюджету України.

Нормами п. 48 ст. 2 Бюджетного кодексу України визначено, що субвенції - міжбюджетні трансферти для використання на певну мету в порядку, визначеному органом, який прийняв рішення про надання субвенції.

Згідно з ч. 2 ст. 97 Бюджетного кодексу України порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 23 ст. 14 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» установлено, що у 2017 році кошти, отримані до спеціального фонду Державного бюджету України згідно з відповідними пунктами частини третьої статті 15, частини третьої статті 29 і частини третьої статті 30 Бюджетного кодексу України, спрямовуються на реалізацію програм та заходів, визначених частиною четвертою статті 30 Бюджетного кодексу України, а кошти, отримані до спеціального фонду Державного бюджету України згідно з відповідними пунктами статей 11, 12 і 13 цього Закону, спрямовуються відповідно на: субвенцію з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування (за рахунок джерел, визначених пунктами 13 та 14 статті 11 цього Закону).

Джерела перерахування зазначеної субвенції передбачені статтею 31 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік».

Так,зокрема, вказаною статтею установлено, що перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, здійснюється із загального фонду державного бюджету в обсязі, що відповідає обсягу надходжень від погашення податкового боргу, в тому числі реструктуризованого або розстроченого (відстроченого), з податку на додану вартість (з урахуванням штрафних санкцій, пені та процентів, нарахованих на суму цього розстроченого (відстроченого) боргу), та спеціального фонду державного бюджету за рахунок джерел, визначених пунктами 13 і 14 статті 11 цього Закону, що сплачуються підприємствами електроенергетичної, нафтогазової, вугільної галузей, підприємствами, що надають послуги з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії, підприємствами централізованого водопостачання та водовідведення, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, на суму заборгованості, що не була відшкодована станом на 1 січня 2016 року, з урахуванням проведених у минулих роках розрахунків.

Порядок узгодження заборгованості з різниці в тарифах, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, та залишилася не погашеною станом на 01 січня 2016 року визначається відповідно до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства №53 від 15.03.2017 «Про затвердження Типового положення про територіальні комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах», та здійснюється територіальними комісіями в порядку, визначеному цим Положенням.

Вивченням матеріалів справи колегією суддів встановлено, що враховуючи те, що тарифи на послуги централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надавав позивач у період 2011-2015 роки встановлювалися державою, в особі НКРЕКП, та були нижчими від фактичної вартості (економічно обґрунтованого розміру) таких послуг, тому розмір різниці в тарифах, що не була погашена позивачу станом на 01 січня 2016 року становив: 42 222577,00 грн. (в т.ч. 9 135918,00 грн. за 2011 рік, 13 767476,00 грн. за 2012 рік, 11 383566,00 грн. за 2013 рік, 6 172158,00 грн. за 2014 рік, 1 763459,00 грн. за 2015 рік), що підтверджується відповідним протоколом засідання комісії №11 від 21.06.2017.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 №332 затверджено Порядок та умови надання у 2017 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування (далі - Порядок та умови).

Вказані Порядок та умови визначають механізм надання у 2017 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування (далі - субвенція).

Пунктом 1 Порядку та умов визначено, що субвенція надається з державного бюджету місцевим бюджетам для погашення різниці між фактичною вартістю теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги, та тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи органами місцевого самоврядування (далі - різниця між фактичною вартістю та тарифом), за рахунок джерел, зазначених у статті 31 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік",та джерел наповнення спеціального фонду державного бюджету, визначених пунктами 13 і 14статті 11 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", згідно з розподілом, наведеним у додатку 1.

Головним розпорядником субвенції та відповідальним виконавцем бюджетної програми є Мінрегіон.

Згідно з п. 2 Порядку та умов перерахування субвенції здійснюється на суму різниці між фактичною вартістю та тарифом, що утворилася до 1 січня 2016 р. і не погашена на дату укладення договору про організацію взаєморозрахунків.

Відповідно до пункту 3 Порядку та умов підставою для проведення розрахунків з погашення різниці між фактичною вартістю та тарифом є договір про організацію взаєморозрахунків, який укладається підприємствами, що виробляли, транспортували та постачали теплову енергію, надавали послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, централізованого водопостачання і водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) населенню та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню такі послуги (далі - надавачі послуг), та іншими учасниками розрахунків з погашення заборгованості згідно з довідкою, що підтверджує наявність в учасників розрахунків кредиторської та/або дебіторської заборгованості (без урахування пені, штрафних і фінансових санкцій) на дату укладення такого договору. Примірний договір про організацію взаєморозрахунків наведений у додатку 2.

Пунктом 7 Порядку та умов визначено, що місцеві фінансові органи на підставі отриманих відповідно до пункту 6 цих Порядку та умов документів формують узагальнені реєстри договорів, які надсилаються разом з копіями договорів про організацію взаєморозрахунків щомісяця до 5 і 20 числа структурним підрозділам з питань фінансів обласних, Київської міської держадміністрацій для їх узагальнення та подання щомісяця до 7 і 22 числа Мінрегіону зведеного реєстру таких договорів разом з їх копіями, а Казначейству і його територіальним органам, в яких відкриті рахунки учасників розрахунків, - договорів про організацію взаєморозрахунків.

Згідно з п. 8 Порядку та умов Казначейство перевіряє договори про організацію взаєморозрахунків та подає щомісяця до 9 і 24 числа Мінфіну та Мінрегіону інформацію про зобов'язання, що підлягають відшкодуванню за рахунок субвенції, в розрізі надавачів послуг.

Мінрегіон узагальнює подані відповідно до пункту 7 цих Порядку та умов документи, формує узагальнений реєстр договорів про організацію взаєморозрахунків та подає його щомісяця до 10 і 25 числа Мінфіну.

Мінфін на підставі поданої Казначейством інформації та поданого Мінрегіоном узагальненого реєстру договорів про організацію взаєморозрахунків приймає рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом, яке доводиться до відома Казначейства.

Відповідно до п. 9 Порядку та умов Казначейство перераховує субвенцію відповідно до Порядку перерахування міжбюджетних трансфертів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 грудня 2010 р. N 1132, і Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженого Мінфіном.

Розрахунки з погашення заборгованості за рахунок джерел, визначених пунктами 13 і 14 статті 11 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", проводяться шляхом залучення коштів з єдиного казначейського рахунка.

Отже, зазначеними положеннями законодавства було визначено порядок погашення (відшкодування) державою енергопостачальним підприємствам, в тому числі підприємствам які надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення (до яких відноситися і позивач) заборгованості з різниці в тарифах, що утворилася станом на 1 січня 2016 р. та яка (заборгованість) мала погашатися за рахунок цільових субвенцій з державного бюджету та проведення відповідного зустрічного зарахування кредиторських вимог підприємства перед бюджетом, на підставі укладених договорів про організацію взаєморозрахунків.

Як вбачається з матеріалів справи та було зазначено вище, заборгованість держави перед позивачем з різниці в тарифах, яка утворилась та не була погашена до 01 січня 2016 року складала 42 222577,00 грн.

На виконання Порядку та умов, територіальною комісією з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах було затверджено обсяг розподілу коштів субвенцій по підприємствам водопровідно-каналізаційного господарства (зокрема, і відносно позивача), в рахунок погашення податкового боргу позивача з податку на додану вартість в сумі 4 080964,00 грн., 544721,00 грн. та 4 304019,00 грн. відповідно, а всього на загальну суму 8 929704,00 грн., що підтверджується відповідними протоколами №20 від 06.07.2017, №26 від 10.08.2017, №27 від 22.11.2017.

З наданих ГУ ДФС у Черкаській області довідок територіальній комісії вбачається, що станом на 21.11.2017 податковий борг позивача зі сплати податку на додану вартість складав 8 929704,24 грн.

Між Головним управлінням Державної казначейською службою у Черкаській області (сторона перша), Департаментом фінансів ЧОДА (сторона друга), Департаментом фінансової політики Черкаської міської ради (сторона третя) та Комунальним підприємством «Черкасиводоканал» (сторона остання) були укладені договори про організацію взаєморозрахунків № 332/005 від 07.07.2017, № 332/038 від 16.08.2017, № 332/040 від 23.11.2017, відповідно до яких Казначейство мало перерахувати з єдиного казначейського рахунку державного бюджету на підставі рішення Мінфіну на користь Головного управління Державної казначейської служби у Черкаській області, а потім у визначеному договорі ланцюжковому порядку кошти, в загальному розмірі 8 929704,00 грн., які мали надійти на казначейський рахунок позивача, який, в свою чергу, мав перерахувати ці кошти до загального фонду бюджету для погашення податкового боргу з ПДВ в розмірі - 8 929704,24 грн. (з урахуванням штрафних санкцій, пені та процентів, нарахованих на суму такого боргу).

Крім цього, п.п. 2 п. 9 вищевказаних договорів про організацію взаєморозрахунків, його Сторони (в т.ч. і позивач), з метою виконання цих договорів зобов'язалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного в зв'язку з укладенням вищевказаних договорів про організацію взаєморозрахунків, сторони у такий спосіб змінили порядок та строки погашення податкової заборгованості позивача перед державним бюджетом з ПДВ на загальну суму 8 929704,00 грн., за рахунок перерахування на користь позивача з державного бюджету цільових субвенцій з різниці в тарифах, на суму 8 929704,00 грн., які мали б спрямуватись позивачем до державного бюджету для погашення вищевказаного податкового зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи, до Мінрегіону надійшли договори про організацію взаєморозрахунків за участі Комунального підприємства «Черкасиводоканал» №332/005, №332/038, 332/040 на загальну суму 8 929704,00 грн., які у складі зведених реєстрів №6_ЗФ, №12_ЗФ та №18_ЗФ листами Мінрегіону від 17.07.2017 №7/10-7565, від 22.08.2017 №7/10-9015 та від 01.12.2017 №7/10-13211 було направлено до Мінфіну.

Однак, кошти на виконання договорів про організацію взаєморозрахунків не надійшли.

У зв'язку з цим, позивач звернувся до Міністерства фінансів України з листом щодо фінансування у 2017 році субвенції на відшкодування різниці між фактичною собівартістю та тарифами на комунальні послуги.

Листом Міністерства фінансів України від 16.03.2018 №06330-08/6-10/7206 позивача повідомлено, що несплата субвенцій на відшкодування різниці в тарифах на користь позивача виникла у зв'язку із невиконанням (ненадходженням) запланованих показників доходів бюджету в 2017 році з ПДВ на суму 18,2 млрд. грн., оскільки саме цей податок є найбільш вагомим джерелом надходження доходів державного бюджету, за рахунок якого держава здійснює фінансування соціальних програм.

Матеріалами справи підтверджується факт виконання позивачем та всіма суб'єктами, крім Міністерства фінансів необхідних умов, направлених на отримання позивачем субвенції на погашення різниці в тарифах відповідно до Договорів про проведення взаєморозрахунків № 332/005 від 07.07.2017, №332/038 від 16.08.2017, № 332/040 від 23.11.2017.

Однак, в порушення положень п. 8 Порядку та умов, відповідачем не було прийнято рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом відповідно до вказаних вище Договорів про організацію взаєморозрахунків та не доведено їх до Казначейства, хоча, вказаною нормою саме на Мінфін покладено обов'язки на підставі поданої Казначейством інформації про зобов'язання, що підлягають відшкодуванню за рахунок субвенції, та поданого Мінрегіоном узагальненого реєстру договорів про організацію взаєморозрахунків, прийняти рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом, та довести його до відома Казначейства.

Відповідно до положень вищевказаних Порядку та умов саме Мінфін визначений відповідальним державним органом, який повинен був завершити процедури проведення розрахунків шляхом виділення коштів, передбачених Законом України "Про Державний бюджет на 2017 рік", проте, внаслідок не вчинення ним зазначених дій виникли обставини, які позбавили позивача можливості своєчасно розрахуватися з бюджетом в установленому Урядом порядку, що, в умовах дії Договорів про організацію взаєморозрахунків призвело до збільшення відповідних податкових боргових зобов'язань останнього.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про встановлення факту бездіяльності відповідача, що полягала у невиконанні визначеного нормативно-правовими актами обов'язку прийняти рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом відповідно до Договорів про організацію взаєморозрахунків №332/005 від 07.07.2017, №332/038 від 16.08.2017, № 332/040 від 23.11.2017 та довести рішення до Казначейства.

Доводи відповідача, викладені в листі від 16.03.2018 про неможливість вчинити дії з залучення грошових зобов'язань з ПДВ 2017 року як додаткового джерела субвенції на відшкодування різниці в тарифах і, відповідно, забезпечити розрахунки за договорами, які укладені в рахунок зазначеного джерела у зв'язку з невиконанням у минулому році запланованих надходжень з ПДВ, вірно відхилені судом першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"суди застосовують при розгляді справ Конвенцію прав та основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Суд) як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, якою у рішенні по справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 та справі «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів, як підставу для невиконання покладеного на них обов'язку (справи "Кечко проти України", "Лісовол проти України", "Південь проти України").

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.05.2012р. у справі №3-28гс12.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід врахувати положень статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 р. (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" (Chuykina v. Ukraine) (Заява N 28924/04) констатував: " 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Частиною 2 статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

З огляду на те, що Порядком та умовами не передбачено дискреційних повноважень у відповідача, а чітко та імперативно визначено (п. 8 Прядку та умов) обов'язок Мінфіну на підставі поданої Казначейством інформації та поданого Мінрегіоном узагальненого реєстру договорів про організацію взаєморозрахунків прийняти рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом, яке доводиться до відома Казначейства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність виходу за межі позовних вимог та зобов'язання відповідача прийняти рішення про перерахування субвенції згідно з розподілом відповідно до постанови КМУ від 18.05.2017 №332 та договорів про організацію взаєморозрахунків №332/005 від 07.07.2017, №332/038 від 16.08.2017 та №332/040 від 23.11.2017.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача суми завданої майнової шкоди в розмірі 710362,45 грн., колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з статтею 1173 Цивільного кодексу України шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Таким чином, обов'язковою умовою відшкодування заподіяних збитків та майнової шкоди є порушення прав особи внаслідок незаконних дій або бездіяльності суб'єкта владних повноважень та наявність реального збитку та шкоди.

Як встановлено під час розгляду даної справи судом першої інстанції та колегією суддів апеляційного суду, у зв'язку з невиконанням державою, в особі відповідача вищевказаних бюджетних зобов'язань з перерахування субвенцій з різниці в тарифах не відбулося відповідне зарахування зустрічних грошових зобов'язань позивача перед державою щодо сплати податкового боргу з ПДВ.

Зокрема, у зв'язку з несвоєчасним погашенням позивачем узгоджених сум податкових зобов'язань (податкового боргу) з ПДВ, які виникли з поданих податкових декларацій з ПДВ № від 19.04.2017, № від 19.05.2017 та № від 20.06.2017, погашення якого (податкового боргу) мало відбуватись відповідно до умов укладених договорів про організацію взаєморозрахунків №332/005 від 07.07.2017, №332/038 від 16.08.2017 та №332/040 від 23.11.2017, за рахунок державних субвенцій, позивачу були нараховані штрафні санкції, на загальну суму 710362,45 грн.

Вказані обставини підтверджується Актом перевірки Головного управління ДФС у Черкаській області від 13.03.2018 № 2075/23-00-12-0506/03357168, податковими повідомленнями-рішеннями № від 14.03.2018 на суму 348,94 грн. та № від 14.03.2018 на суму 710013,51 грн. Зазначені суми штрафних санкцій були сплачені позивачем згідно платіжних доручень № 1239 від 22.03.2018 та № 1238 від 22.03.2018.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача суми завданої майнової шкоди в розмірі 710362 грн. 45 коп.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткову обґрунтованість позовних вимог Комунального підприємства "Черкасиводоканал" Черкаської міської ради та наявність правових підстав для їх часткового задоволення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а відтак підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, рішення або ухвалу - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства фінансів України залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Собків Я.М.

Суддя Степанюк А.Г.

Суддя Файдюк В.В.