Справа № 240/5084/18
Суддя: Кузьменко Л.В.
Дата ухвалення: 2019-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/5084/18

Головуючий у 1-й інстанції: Єфіменко Ольга Володимирівна

Суддя-доповідач: Кузьменко Л.В.

02 квітня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Кузьменко Л.В.

суддів: Франовської К.С. Шидловського В.Б. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Сербин І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року (рішення ухвалене суддею Єфіменко О.В. в м.Житомир, повний текст судового рішення складено 03 грудня 2018 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Житомирського зонального відділу Військової служби правопорядку про стягнення 141428,10 грн. компенсації за затримку розрахунку та відшкодування 30000,00 грн. моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :
В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Житомирського зонального відділу Військової служби правопорядку у якому просив:

- стягнути з Житомирського зонального відділу військової служби правопорядку на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 05.09.2017 року до 14.09.2018 року в сумі 141428,10 грн;

- відшкодувати ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у сумі 30000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04.04.2018 позивачу перераховано недоплачену індексацію грошового забезпечення. Враховуючи, що остаточний розрахунок по виплатах проведено з позивачем лише 14.09.2018, останній звернувся до відповідача щодо нарахування та виплати йому компенсації за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.09.2017 до 14.09.2018, однак відповідачем відмовлено позивачу у відповідній виплаті. Позивач вказував, що відповідач діяв у порушення вимог чинного законодавства, оскільки не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу Законів про працю України, тобто стягнення на користь працівника середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Позивач додав, що у випадку, коли військовослужбовцю у день звільнення не виплачені усі належні від підприємства суми, відповідно до положень ст.117 Кодексу законів про працю України на його користь підлягає стягненню з роботодавця середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Крім того, позивач просив стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 30000,00 грн.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Житомирського зонального відділу військової служби правопорядку про стягнення 141428,10 грн. компенсації за затримку розрахунку та відшкодування 30000,00 грн. моральної шкоди - відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково, а саме стягнути з Житомирського зонального відділу військової служби правопорядку на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 05.09.2017 до 14.04.2018 в сумі 79789,65 грн. та стягнути з Житомирського зонального відділу військової служби правопорядку на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду в сумі 30000,00 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що суму стягнення необхідно обчислювати з дати звільнення (05.09.2017 року) до дати прийняття рішення судом про стягнення коштів (04.04.2018 року), тому затримка у розрахунку станом на дату подання позову склала 211 днів, а отже сума стягнення складає 79789,65 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу Житомирський зональний відділ військової служби правопорядку просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України як офіцер штабу Житомирського зонального відділу військової служби правопорядку.

Наказом начальника головного управління персоналу - заступника начальника генерального штабу Збройних Сил України від 16.06.2017 року №38 майора ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у запас за п.«б» (за станом здоров`я).

Наказом начальника Житомирського зонального відділу військової служби правопорядку від 05.09.2017 року №176 позивач виключений зі списків особового складу з 05.09.2017 року та його знято з усіх видів забезпечення.

З огляду на те, що на день звільнення ОСОБА_1 не отримав у повному обсязі кошти, на які мав право за час проходження військової служби, а саме: йому відповідачем не виплачено індексацію грошового забезпечення, позивач у лютому 2018 року звернувся з відповідним позовом до суду.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 04.04.2018 в адміністративній справі №806/880/18, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28.08.2018, позов задоволено частково, визнано протиправними дії Житомирського зонального відділу військової служби правопорядку щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення. Зобов`язано Житомирський зональний відділ військової служби правопорядку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до дня звільнення - 05.09.2017. Зобов`язано Житомирський зональний відділ військової служби правопорядку надати ОСОБА_1 довідку з помісячним розрахунком індексації та місяця підвищення (базового місяця) та визначеної раніше суми (фіксованої суми) за вказаний період. У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив (а.с. 11-17).

14.09.2018 на виконання вказаного рішення суду позивачу перераховано індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 05.09.2017, що підтверджується довідкою від 14.09.2018 №2542 (а.с. 18).

Вважаючи, що має право на отримання компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 05.09.2017 до 14.09.2018 в сумі 141428,10 грн. відповідно до ст.117 КЗпП та на відшкодування моральної шкоди у розмірі 30000,00 грн., позивач звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що у спірних правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП щодо виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку належних сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов`язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема, ЗУ "Про державну кримінально-виконавчу службу України", ЗУ "Про Національну поліцію", ЗУ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб".

Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

В силу приписів п. 242 вказаного Положення після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Слід зазначити, що вказаним Положенням №1153/2008 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

З матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено з військової служби у запас відповідно до наказу начальника головного управління персоналу заступника начальника генерального штабу Збройних Сил України від 16.06.2017 та відповідно до наказу начальника Житомирського зонального відділу військової служби правопорядку від 05.09.2017 №176 позивач виключений зі списків особового складу з 05.09.2017 та його знято з усіх видів грошового забезпечення, тоді як, фактичний розрахунок (виплату індексації грошового забезпечення при звільненні) проведено лише 14.09.2018.

Однак, позивач вважаючи розрахунок неправомірним, звертався до суду з позовом, який стосувався належних виплат звільненому працівникові.

Згідно з вимогами ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За такого правового врегулювання, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Аналізуючи зазначені норми, апеляційний суд дійшов висновку, що їх положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати (грошового забезпечення), що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Натомість, спірні правовідносини за своєю суттю є спором, що виник внаслідок невиконання судового рішення, що виключає можливість застосування положень ст.117 КЗпП України.

Отже, правильними є висновки суду першої інстанції, що положення статті 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Вказана правова позиція суду першої інстанції узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною 2 статті 8 КАС України.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08.04.2010 передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Отже, відсутні підстави стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Вказані висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, у постановах від 24.01.2018 у справі №807/1502/15 та від 27.06.2018 у справі №810/1543/17.

Доводи позивача щодо обчислення розміру компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні, виходячи з розміру середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, як то передбачено Порядком №100, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року колегія суддів відхиляє, оскільки виплата індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку у розумінні Порядку №100. Інших правових підстав для виплати позивачу середнього заробітку, передбачених Порядком №100 позивачем зазначено не було.

Суд першої інстанції правильно вказав, що звільнення позивача з військової служби є законним, наказ про виключення зі списків особового складу позивачем не оскаржувався та останньому при звільненні не було виплачено лише індексацію грошового забезпечення, а розрахунок з усіх інших виплат проведений.

В апеляційній скарзі позивач просить задовольнити його вимоги частково, а саме стягнути з Житомирського зонального відділу військової служби правопорядку на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 05.09.2017 до 14.04.2018 в сумі 79789,65 грн. При цьому, в матеріалах справи відсутні заяви позивача про уточнення чи зміну позовних вимог з посиланням на відповідні доводи.

Таким чином, вказані вимоги предметом спору в цій справі не були, а приписів щодо можливості уточнювати чи змінювати позовні вимоги в суді апеляційної інстанції процесуальний закон не містить.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 30000,00 грн., колегія суддів виходить з того, що ця вимога є похідною від вимоги щодо протиправності дій відповідача та може бути задоволена за наявності підстав для стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні.

Оскільки протиправної поведінки у діях відповідача щодо невиплати компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні судом не встановлено, то колегія суддів приходить до висновку, що вимоги про відшкодування моральної шкоди до задоволення не підлягають.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст.329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Постанова суду складена в повному обсязі 04 квітня 2019 року.

Головуючий Кузьменко Л.В.

Судді Франовська К.С. Шидловський В.Б.