Справа № 360/1402/19
Суддя: К.О. Пляшкова
Дата ухвалення: 2019-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

05 квітня 2019 рокуСєвєродонецькСправа № 360/1402/19

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Пляшкова К.О, перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до відділу адміністративних послуг Сєвєродонецької міської ради про визнання бездіяльності незаконною, визнання незаконними дій та відмови у наданні адміністративної послуги, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду 02 квітня 2019 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до відділу адміністративних послуг Сєвєродонецької міської ради (далі - відповідач) з такими позовними вимогами:

1) визнати незаконною бездіяльність відповідача щодо нерозміщення на офіційному веб-сайті інформаційної та технологічної картки адміністративної послуги щодо реєстрації/зняття з реєстрації фізичних осіб;

2) визнати незаконними дії відповідача стосовно невиконання рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21.11.2018 (справа № 428/11932/18, провадження № 2/428/1907/2018) та відмову у наданні адміністративної послуги зі зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1;

3) зобов'язати відповідача усунути зазначені порушення та виконати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21.11.2018 (справа № 428/11932/18, провадження № 2/428/1907/2018) надати адміністративну послугу зі зняття з реєстрації у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_2 (дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1), ОСОБА_3 (дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_2).

Перевіривши позовну заяву, суд встановив таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав: фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статі 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому:

- хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

- хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

- хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи;

Суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Аналіз вищезазначених норм закону свідчить про те, що до юрисдикції адміністративних судів віднесено розгляд тільки тих справ, де предметом спору є порушення прав, свобод чи інтересів конкретної особи з боку суб'єкта владних повноважень саме у сфері публічно-правових відносин. При цьому владні повноваження повинні здійснюватися відповідним суб'єктом саме в сфері публічно-правових відносин і стосуватися безпосередньо конкретної особи. Спори з приводу владних управлінських рішень, дій чи бездіяльності, що вчинені у межах приватних правовідносин, до адміністративної юрисдикції не відносяться.

Отже, публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб кваліфікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з'ясовувати, у зв'язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Така правова позиція неодноразово викладена Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 16 травня 2018 року по справі № 337/2535/2017 (провадження № 14-130цс18), від 12 грудня 2018 року по справі № 826/8687/16 (провадження № 11-1152апп18), від 12 грудня 2018 року по справі № 644/7422/16-ц (провадження № 14-363цс18) тощо.

З огляду на вищевикладене судом встановлено, що справа в частині вимог про визнання незаконною бездіяльності відповідача щодо нерозміщення на офіційному веб-сайті інформаційної та технологічної картки адміністративної послуги щодо реєстрації/зняття з реєстрації фізичних осіб пов'язана з оскарженням бездіяльності суб'єкта владних повноважень та має розглядитись в порядку адміністративного судочинства.

Щодо іншої частини позовних вимог (пункти 2 та 3 позовної заяви) про визнання незаконними дій відповідача стосовно невиконання рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21.11.2018 (справа № 428/11932/18, провадження № 2/428/1907/2018) та відмови у наданні адміністративної послуги зі зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у квартирі; зобов'язання усунути зазначені порушення та виконати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21.11.2018 (справа № 428/11932/18, провадження № 2/428/1907/2018), надати адміністративну послугу зі зняття з реєстрації у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_2 (дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1), ОСОБА_3 (дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_2), суд зазначає таке.

Як слідує з позовної заяви, позивачу на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_1, на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1. З довідки про склад сім'ї від 03.09.2018 № 32214, виданої відділом адміністративних послуг Сєвєродонецької міської ради, позивач встановила, що в зазначеній квартирі зареєстровані громадяни: ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21.11.2018 у справі № 428/11932/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, позовні вимоги задоволені, зареєстровані у квартирі особи визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.

На виконання зазначеного рішення 22 грудня 2018 року видані відповідні виконавчі листи, які подані позивачем для виконання відповідачу.

Позивач зазначила, що згідно з листом відповідача від 15.02.2019 № 196-ЦНАП їй відмовлено у наданні адміністративної послуги зі зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без зазначення жодної правової норми, на підставі якої відбулась така відмова.

З огляду на позовну заяву та додані до неї матеріали судом встановлено, що предметом спору у вищезазначеній частині позовних вимог є невиконання відповідачем рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області у цивільній справі № 428/11932/18 та невчинення реєстраційної дії, яка є похідною від вирішеного судом цивільно-правового спору.

Тобто, позивач фактично просить суд зобов'язати відділ адміністративних послуг Сєвєродонецької міської ради виконати зазначене рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області.

Суд зазначає, що статтею 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Частиною першою статті 431 ЦПК визначено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначається Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

За частиною першою статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону № 1404-VIII державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Разом з цим, розділом VIІ ЦПК України передбачено судовий контроль за виконанням судового рішення, а саме відповідно до статті 447 ЦПК сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

З аналізу викладеного слідує, що цивільне процесуальне провадження охоплює всі питання, пов'язані як з розглядом та вирішенням цивільних спорів, так і з виконанням рішень суду. При цьому, виконання судових рішень є завершальною та важливою стадією цивільного процесу.

Судом встановлено, що спір у даній справі в частині позовних вимог спрямований на відновлення за судовим рішенням у цивільній справі порушеного права позивача на вільне володіння, користування і розпорядження житловим приміщенням, контроль за виконанням якого здійснюється судом, який ухвалив вказане рішення, у зв'язку з чим такий спір не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об'єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним. При розгляді позовних вимог позивача стосовно невиконання окремого судового рішення у іншій справі, суд не може зобов'язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконавче провадження являє собою завершальну стадію судового провадження.

Подібна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 686/23317/13-а (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР 79365485), від 06 лютого 2019 року у справі № 816/2016/17 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР 79776371).

З огляду на все вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги, викладені в пунктах 2 та 3 позовної заяви не належить до юрисдикції адміністративного суду, а підлягають розгляду за правилами ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 21 КАС України позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов'язані між собою.

Не допускається об'єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом (частина шоста статті 21 КАС України).

У відповідності до частини першої статті 172 КАС України в одній позовній заяві може бути об'єднано декілька вимог, пов'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Не допускається об'єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом (частини четверта статті 172 КАС України).

Вивченням позовної заяви встановлено, що позивачем у порушення вищевказаних положень КАС України в одній позовній заяві об'єднано декілька вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства.

Відповідно до частини шостої статті 172 КАС України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз'єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об'єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання адміністративного судочинства.

Розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, здійснює суддя, який прийняв рішення про роз'єднання таких вимог.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що у даному випадку положення частини шостої статті 172 КАС України є незастосовними.

Відповідно до пункту 6 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об'єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172 КАС України).

Внаслідок порушення позивачем правил об'єднання вимог та наявністю прямої заборони для застосування положень статті 172 КАС України, суд вважає за необхідне повернути позовну заяву позивачеві.

Згідно із частиною восьмою статті 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Керуючись статтями 169, 172, 241, 248, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов повернути ОСОБА_1.

Копію ухвали разом з позовною заявою і доданими до неї документами невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву.

Роз'яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяК.О. Пляшкова