Справа № 620/346/19
Суддя: Заяць О.В.
Дата ухвалення: 2019-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2019 року Чернігів Справа № 620/346/19

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Зайця О.В.,

за участю секретаря Новик Н.С.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Черевка А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування постанови і припису,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправною та скасування постанови Управління Держпраці у Чернігівській області №25-21-018/0856/1 від 03.01.2019; визнання протиправним та скасування припису Управління Держпраці у Чернігівській області №25-21- 018/0001 від 03.01.2019.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вважає наведені в акті інспекційного відвідування №25-21-018/0856 від 12.12.2018 висновки про те, що «укладання з цим працівником іншого документу крім трудового договору є «фактичною підміною трудових відносин», «тобто має укладатись трудовий договір» не відповідають дійсності. Винесена на підставі цих висновків постанова про накладення штрафу порушує права сторін на свободу укладення договору, створює додаткове грошове обтяження для підприємницької діяльності, порушує право позивача мирно володіти своїм майном. Дії позивача щодо укладення вказаних договорів не можуть бути розцінені, як фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Представник відповідача позов не визнав, просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву (а.с.95-103).

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, свідка, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

07.12.2018, враховуючи інформацію службової записки начальника відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління Держпраці у Чернігівській області ОСОБА_4, начальником Управління ОСОБА_5 прийнято рішення про проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 щодо додержання законодавства про працю в частині використання найманої праці без належного оформлення трудових відносин.

На підставі наказу Управління від 07.12.2018 № 369 та направлення на перевірку від 07.12.2018 № 1342 головному державному інспектору відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління Держпраці у Чернігівській області Карабан Оксані Григорівні доручено провести інспекційне відвідування позивача на предмет додержання законодавства про працю в частині використання найманої праці без належного оформлення трудових відносин.

З 11 по 12 грудня 2018 року головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Карабан О.Г., за участю головного державного інспектора відділу додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління Держпраці у Чернігівській області Черняк Тетяни Юріївни, головного державного інспектора відділу з питань експертизи умов праці Управління Держпраці у Чернігівській області Рубана Євгенія Федоровича проведене інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1, за результатом якого встановлені порушення ч. 3 ст. 24 КЗпП України, про що складено акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю від 12.12.2018 № 25- 21-018/0856.

В ході проведення інспекційного відвідування встановлено, що відповідно до Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ФОП ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність з 11.04.2018 за КВЕД 42.21 - будівництво трубопроводів.

Згідно з Дозволом від 04.06.2018 № 125.18.74 ФОП ОСОБА_1 дозволяється виконувати монтаж, демонтаж, налагодження, технічне обслуговування устаткування підвищеної небезпеки, а саме: технологічного устаткування та його елементів систем газопостачання природним і зрідженим газом суб'єктів господарювання та населених пунктів, а також газовикористовуючого обладнання потужністю понад 0,1 МВт; парових та водогрійних котлів теплопродуктивністю понад 0,1 МВт.

Під час інспекційного відвідування було встановлено, що з 01.07.2018 по 31.07.2018, з 01.08.2018 по 31.08.2018, з 01.09.2018 по 30.09.2018, з 01.10.2018 по 31.10.2018, з 01.11.2018 по 25.11.2018 працівник ОСОБА_9 виконував для ФОП ОСОБА_1 роботи з електрогазозварювання, опалення тощо. За виконані роботи отримував грошову винагороду. Вищезазначені роботи виконувались без укладання трудового договору.

21.12.2018 заступником начальника Управління Держпраці у Чернігівській області ОСОБА_10, прийнято рішення № 318 щодо розгляду справи про накладення штрафу.

03 січня 2019 року заступником начальника Управління Держпраці у Чернігівській області ОСОБА_10, розглянуто справу про накладення штрафу на підставі акту інспекційного відвідування від 12 грудня 2018 року № 25-21- 018/0856. Розгляд справи проводився в присутності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

На підставі абзацу 2 частини 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України за фактичний допуск працівника ОСОБА_9 до роботи без оформлення трудового договору (ч. 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України) винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № 25-21-018/0856/1 від 03.01.2019 на ФОП ОСОБА_1 у розмірі 111690 грн.

Крім того, Управління Держпраці у Чернігівській області відносно позивача винесено припис № 25-21-018/0001 від 03.01.2019.

Не погоджуючись з даним рішенням та приписом позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 24 КЗпП працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 265 КЗпП встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі, зокрема, фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509. Цей Порядок визначає механізм накладення на суб'єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених ч.2 ст.265 Кодексу законів про працю України та ч.2-7 ст.53 Закону України "Про зайнятість населення", де згідно п.2, п.3, п.6, п.7 вказаного Порядку визначено уповноважені посадові особи, яким надано права, підстави, строки накладати штрафи та визначено порядок повідомлення. А відповідно до п.8 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, за результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в п.3 цього Порядку, приймає відповідне рішення.

Як встановлено з оскаржуваної постанови, позивача притягнуто до відповідальності за порушення ст.24 КЗпП - фактичний допуск працівника до роботи без укладення трудового договору.

Однак, ч. 1 ст. 1 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435 (надалі - ЦК України), встановлено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Судом встановлено, що Між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_9 протягом 2018 року укладено п'ять цивільно-правових договорів: №1 від 01.07.2018, №2 від 01.08.2018, №3 від 01.09.2018, №4 від 01.10.2018 та №5 від 01.11.2018. У п. 1.1 цих договорів вказано, що Виконавець зобов'язується за завданням Замовника протягом визначеного в Договорі строку надавати за грошову винагороду послуги електрогазозварювання та монтажу системи газопостачання, опалення, тощо.

У кожному з договорів чітко визначено вид послуг, обсяг, кількість та їх вартість. Послуги були спрямовані на кінцевий результат, вимірювались у погонних метрах, штуках. Вартість послуг у договорах визначалась сторонами на момент укладення кожного договору і не залежала від кількості відпрацьованих годин. У договорах вказано, що виконавець виконує роботу на свій страх та ризик і в зручний для нього час. Винагорода виконавцю сплачувалась замовником за конкретний обсяг послуг визначений в кожному окремому акті наданих послуг.

Так, відповідно до вимог ч.1, 2 ст.837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до вимог ч.1 ст.843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Згідно приписів ч.1 ст.850 ЦК України замовник зобов'язаний сприяти підрядникові у виконанні роботи у випадках, в обсязі та в порядку, встановлених договором підряду. На виконання зазначених приписів, замовник передбачив відсутність підпорядкованості правилам внутрішнього трудового розпорядку, та поклав обов'язок організації процесу виконання робіт з використанням власних засобів на виконавця, таким чином надавши йому можливість вільно обирати зручний для роботи час, оскільки, як вбачалось з пояснень свідків, вони також мали здійснювати інші роботи у інших замовників.

В зв'язку з чим, суд дійшов висновку, що позивач вірно оформив правовідносини, що виникли між ним та ОСОБА_1

Відповідно до ч.1 Господарського кодексу України одним із загальних принципів господарювання в Україні є свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом. Конституційним правом, важливим для визначення господарських правовідносин, є право кожного на підприємницьку діяльність, не заборонену законом, закріплене ст.42 Конституції України. Правопорядок у сфері господарювання визначається також комплексом соціальних прав, закріплених Конституцією, насамперед, це право кожного на працю, які він вільно обирає або на яку він вільно погоджується.

Тобто, зазначені вище особа мала конституційне право укладати цивільно-правові договори та у відповідності до ст.837, 901 ЦК України виконувати зобов'язання, передбачені умовами даних договорів.

Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

При цьому слід врахувати, що цивільно-правовий договір - це угода між організацією (підприємством, установою тощо) і громадянином на виконання останнім певної роботи (а саме: договір підряду, договір доручення тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але з цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

За договором підряду, укладеним між роботодавцем і громадянином, останній зобов'язується за винагороду виконувати визначену роботу.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

В свою чергу, за підрядним договором оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначають після закінчення роботи і оформляють актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата. Договором також може бути передбачено попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці не робиться запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами. Водночас відповідно до п. «а» ч.3 ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків зараховується до стажу роботи, що дає право на трудову пенсію.

Отже, основною ознакою, яка відрізняє трудові відносини від підрядних є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Підрядник, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує і виконує свою роботу.

У цивільно-правових відносинах діє принцип свободи договору, тобто сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.327 ЦК України).

Умовами цивільно-правової угоди, укладеної між сторонами, передбачено, що підрядник повинен самостійно організувати та нести відповідальність за організацію та виконання роботи з урахуванням вимог техніки безпеки з охорони праці. Зазначені умови притаманні саме договору підряду.

Відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами, тобто нормами КЗпП України та інших актів трудового законодавства, що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг (підрядника) у цивільно-правових відносинах визначається сторонами у договорі або чинним законодавством України, зокрема нормами ЦК України.

Свідок, ОСОБА_1, зазначив, що він самостійно здійснювала організацію своєї роботи, отримував виногороду відповідно до фактично виконаних робіт, на підставі актів виконаних робіт, роботу виконував із застосуванням власних засобів виробництва.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова винесена не обґрунтовано, тобто без врахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення та без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), на підставі помилкових висновків, викладених в Акті перевірки, а отже підлягає скасуванню.

Також, з огляду на вищевикладене підлягає скасуванню припис про усунення виявлених порушень № 25-21-018/0001 від 03.01.2019 як протиправний.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 статті 132 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частинами 1, 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

У свою чергу, для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Так, між адвокатом та клієнтом було укладено договір про надання правової допомоги від 28.01.2019.

Згідно з розрахунку фактичних судових витрат позивача станом на 26.02.2019 у справі №620/346/19 позивачем понесені витрати, пов'язані з розглядом справи на загальну суму 9021,92 грн.

Таким чином, на користь позивача підлягають стягненню, за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Чернігівській області, судові витрати на загальну суму 9021,92 грн.

Керуючись статтями 139, 195, 241, 243, 244-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Чернігівській області №25-21-018/0856/1 від 03.01.2019.

Визнати протиправним та скасувати припис Управління Держпраці у Чернігівській області №25-21- 018/0001 від 03.01.2019.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Чернігівській області (вул. П'ятницька, буд. 39, м. Чернігів, 14000, ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 9021,92 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повний текст рішення виготовлено 05 квітня 2019 року.

Суддя О.В. Заяць