Справа № 640/19272/18
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2019-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

13 березня 2019 року м. Київ№ 640/19272/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючої судді - Добрівської Н.А.,

за участі секретаря судових засідань - Шаповалової К.В.,

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача - Геркіяла І.М.,

від третьої особи - Рибальченко Л.М.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_2
до Київської міської ради,
третя особа:Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація
про визнання незаконним рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Київської міської ради, третя особа: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, з вимогою: визнати незаконним (нечинним), таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, рішення Київської міської ради від 13.11.2013 року №473/9961 Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 24.05.2012 року №596/7933 «Про приватизацію жилих приміщень у гуртожитках м. Києва».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.12.2018 року відкрито провадження у справі та призначено проведення підготовчого засідання.

У підготовчому засіданні 13.02.2019 року, з урахуванням вимог пунктів 1, 3, 6 частини другої статті 173 Кодексу адміністративного судочинства України, а також зважаючи на ненадання представником позивача пояснень щодо застосування оскаржуваного нормативно-правового акта до позивача або належність його до суб'єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт, а також щодо дотримання строку звернення до суду із даним позовом, судом, на підставі статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України винесено ухвалу про залишення позовної заяви без руху із встановленням позивачу строку до 28.02.2018 року для надання відповідних пояснень - доповнень до викладених у позовній заяві доводів та обґрунтування дотримання ним строку звернення до суду.

04.03.2019 року через канцелярію суду на виконання вимог ухвали суду від 13.02.2019 року надійшли письмові пояснення від представника позивача та заява про поновлення строку звернення до суду (направлені засобами поштового зв'язку 28.02.2019 року).

У підготовчому засіданні 13.03.2019 року судом прийнято до уваги пояснення представника позивача щодо строку звернення позивача до суду із даним позовом.

Однак, дослідивши у підготовчому засіданні надані представником позивача пояснення у даній справі щодо причин (підстав) для звернення позивача до суду із даним позовом, заслухавши надані представником ОСОБА_2 доводи з даного питання, а також позицію представників відповідачів, суд вважає за доцільне вказати на наступне.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що Деснянською районною у місті Києві адміністрацією всупереч вимогам житлового законодавства здійснюється видача ордерів на зайняті приміщення у гуртожитку АДРЕСА_1 у тому числі на допоміжні приміщення (зокрема, на приміщення громадської приймальні, кім. АДРЕСА_1), які згідно ст.6 Закону України «Про забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків» є спільною сумісною власністю власників житлових приміщень, що призвело до порушення прав співвласників цього багатоквартирного будинку та прав позивача, як власника кімнати АДРЕСА_2.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Київської міської ради від 13.11.2013 року №473/9961 Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 24.05.2012 року №596/7933 «Про приватизацію жилих приміщень у гуртожитках м. Києва», зокрема, встановлено:

«Делегувати районним в місті Києві державним адміністраціям право видачі ордерів на жилі приміщення в гуртожитках мешканцям, які постійно в них проживають, зареєстровані та перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов.

Питання надання ордерів на займані мешканцями гуртожитків жилі приміщення районним в місті Києві державним адміністраціям розглядати попередньо на громадських комісіях з житлових питань за участю представників гуртожитків».

При цьому, мотивом звернення позивача до суду із вимогами щодо скасування вказаного рішення є наступні обставини та доводи (дослівно): «ніякої згоди на одноособове користування та володіння, а тим більше відчуження належної позивачу сумісної власності у вигляді нежитлового (допоміжного) приміщення першого поверху гуртожитку по АДРЕСА_1 він не надавав. Стаття 391 ЦК України, передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Приписи 15 ЦК України, визначають, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Проте як дізнався позивач, відчуження належної йому спільної сумісної власності (її частки) відбулось саме внаслідок застосування оскарженого акту, а отже він, безумовно є суб'єктом правовідносин, у яких був застосований та продовжується застосовуватись оскаржений акт».

При цьому, пунктом 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір визначається як спір, у якому:

- хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

- хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

- хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Частиною 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб'єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов'язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», за винятком спорів, пов'язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень»; 13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Спір у справі, що розглядається, виник у зв'язку порушенням права власності позивача, як стверджується останнім, що було спричинене діями відповідних суб'єктів, правовою підставою для яких слугувало рішення Київської міської ради від 13.11.2013 року №473/9961 Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 24.05.2012 року №596/7933 «Про приватизацію жилих приміщень у гуртожитках м. Києва». тобто цивільного права.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17.04.2018 року у справі №815/6956/15 (провадження №11-192апп18) вказує на те, що публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з'ясовувати, у зв'язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (у чинній редакції) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Аналіз зазначених фактичних обставин справи дає підстави вважати, що за предметом спору та суб'єктним складом сторін, вказаний спір має розглядатися в порядку цивільного судочинства, оскільки доцільність скасування оспорюванного рішення мотивується позивачем необхідністю відновлення його права власності на відповідне майно (допоміжні приміщення у гуртожитку АДРЕСА_1 зокрема, на приміщення громадської приймальні, кім. АДРЕСА_1).

У зв'язку з наведеним, суд вважає за доцільне наголосити, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

У зв'язку з наведеним, суд приходить до висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, якою встановлюється, що суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Суд вважає за доцільне, з урахуванням положень частини 1 статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України, роз'яснити право позивача на звернення за захистом своїх прав до загального суду для розгляду спору в порядку цивільного судочинства при вирішенні спору щодо захисту порушених майнових прав позивача.

Керуючись ст.ст.5, 19, 173, п.2 ч.2 ст.183, п.1 ч.1 ст.238, ч.2 ст.239, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И В:

Закрити провадження у адміністративній справі №640/19272/18 за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, третя особа: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання незаконним рішення.

Попередити позивача, що повторне звернення до адміністративного до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена повністю або частково протягом 15 днів з дня складення повного судового рішення в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя Н.А. Добрівська