Справа № 400/147/19
Суддя: Устинов І. А.
Дата ухвалення: 2019-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 квітня 2019 р. № 400/147/19
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Устинова І.А., розглянув в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача:Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2

про:зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) з вимогою зобовязати відповідача виплатити позивачу компенсацію за невикористані 90 діб додаткової відпустки за виконання службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні в районах проведення АТО та на час перебування в наметових таборах за період з 18.05.2015р. по 05.09.2018р.

Ухвалою суду від 22.01.2019р. провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивач в обгрунтування позовних вимог зазначив, що в зв`язку з його звільненням 05.01.2019р. з військової служби у відставку, він не зміг скористатися своїм правом на додаткові відпустки за виконання службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні згідно Закону України від 20.12.1991р. № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та наказу Міністра оборони України № 27 від 19.01.2016р., тому й звернувся з відповідним позовом до суду.

Відповідач до суду не з`явився, відзиву на позовну заяву не надав. Ухвала суду від 22.01.2019р. про відкриття провадження у справі, що надсилалась на адресу відповідача вказану в позові, повернулась до суду без вручення її адресату з поштовою відміткою "За закінченням строку зберігання". За приписами частини 4 статті 124, ч. 11 ст. 126, ст. 127 Кодексу адміністративного судочинства України судовий виклик вручений належним чином.

Відповідно до ч.1 ст. 263 КАС України, суд розглядає справу в порядку письмового провадження. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Суд, дослідивши матеріали і обставини справи, встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), приймав участь у Антитерористичній операції в період з 2015 по 2018 роки, що підтверджується довідками про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітет та територіальної цілісності України від 16.01.2019р. № 70 та № 71 (а.с.9-10).

Наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особому складу) № 67 від 16.04.2018р. капітана ОСОБА_1 звільнено зі служби у відставку відповідно до підпункту "з" пункту 2 ч.8 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" (особи, які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати авійськову службу під час дії особливого періоду).

Відповідно до Витягу із Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по строковій частині) від 05.01.2019р. № 5 позивача з 05.01.2019р. виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, а також виплачено всі види грошової допомоги, надбавки, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та грошова компенсації за невикористані 16 діб щорічної основної відпустки за 2018р. при звільненні згідно норм чинного законодавства.

Позивач вважає, що він має право на компенсацію за невикористану додаткову відпуску за виконання службових обовязків у вихідні, святкові та неробочі дні в районах проведення АТО та за час перебування в наметових таборах за період з 18.05.2015р. по 05.09.2018р.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що 05.01.2019р. він був звільнений у відставку й не зміг скористатися своїм правом на додаткові відпустки згідно Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та наказу Міністра оборони України № 27 від 19.01.2016р.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) відповідно до яких завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд зазначає, що Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснюється правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обовязку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Частиною 6 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено види військової служби, серед яких військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Позивач був звільнений відповідно до п.з ч.8 ст.26 вазаного вище Закону, тобто особи, які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.

Статтею 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частинами 2, 3 цієї ж статті визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. № 2011-ХІІ (далі - Закон 2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, що й було виплачено позивачу згідно витягу з наказу від 05.01.2019р. №5 (а.с.8).

Стаття 10 Закону 2011-ХІІ визначає, що загальна тривалість службового часу військовослужбовців на тиждень не може перевищувати нормальної тривалості робочого часу за відповідний період, визначеної законодавством України, за винятком випадків, передбачених пунктом 5 цієї статті.

Розподіл службового часу військовослужбовців протягом доби і протягом тижня у військових частинах здійснюється таким чином, щоб забезпечити у військовій частині постійну бойову готовність і проведення занять з бойової підготовки та створити умови для підтримання порядку, військової дисципліни та виховання військовослужбовців, підвищення їх культурного рівня, всебічного побутового обслуговування, відпочинку і харчування.

Розподіл службового часу військовослужбовців визначається розпорядком дня, який затверджує відповідний командир (начальник) у порядку, визначеному статутами Збройних Сил України, з додержанням встановленої загальної тривалості щотижневого службового часу.

Для військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової військової служби, встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями, а для військовослужбовців строкової військової служби і курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів та курсантів вищих навчальних закладів, які мають військові навчальні підрозділи, навчальних центрів (частин) - шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем (п.4 ст.10 Закону 2011-ХІІ)

Військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби в добовому наряді та інші заходи, пов`язані із забезпеченням боєготовності військових частин, здійснюються без обмеження загальної тривалості службового часу.

Вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всього особового складу, крім військовослужбовців, залучених до виконання службових обов`язків. Ці дні згідно з планами, а також вільний від занять час відводяться для відпочинку, проведення культурно-освітньої роботи, спортивних заходів та ігор. Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня. Військовослужбовцям строкової військової служби, курсантам (слухачам) вищих військових навчальних закладів при виконанні обов`язків військової служби у зазначені дні час відпочинку встановлюється відповідним командиром (начальником) (п.4 ст.10 Закону 2011-ХІІ).

Отже, аналізуючи Закон 2011-ХІІ, суд не знаходить жодної норми, яка б визначала виплату компенсації, про яку заначає позивач в позові.

Питання роботи у вихідні та святкові дні регулюються Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України). Водночас слід врахувати, що: святкові (неробочі) дні встановлюються виключно законодавством, зокрема ст. 73 КЗпП України; вихідні дні підприємство встановлює самостійно залежно від графіка роботи.

Відповідно до ст. 73 КЗпП робота у святкові (неробочі) дні допускається: на безперервно діючих підприємствах, де припинення роботи неможливе через виробничо-технічні умови; у зв`язку з необхідністю обслуговування населення; у випадках, передбачених ст. 71 КЗпП.

Згідно зі ст. 72 КЗпП робота у вихідний день може компенсуватися за згодою сторін у грошовій формі в подвійному розмірі або наданням іншого дня відпочинку. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами ст. 107 КЗпП України як робота у святкові та неробочі дні. Період для надання іншого дня відпочинку визначається за згодою сторін, але за можливістю через найкоротший проміжок часу після роботи у вихідний день.

Визначені КЗпП норми оплати за роботу у вихідні, святкові (неробочі) дні є мінімальними державними гарантіями.

Кодекс законів про працю України регулює відносини працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини, але роботодавець може самостійно встановлювати більш високі рівні оплати праці за роботу в такі дні на підставі ст. 97 КЗпП і ст. 15 Закону від 24.03.95 р. № 108/95-ВР «Про оплату праці».

Основним законом, що регулює відновини військовослужбовців під час проходження служби у Збройних Силах України є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. № 2011-ХІІ (далі - Закон 2011-ХІІ). Цим Законом не передбачено виплату компенсації за невикористані додаткові відпустки за виконання службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні згідно Закону України від 20.12.1991р. № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та наказу Міністра оборони України № 27 від 19.01.2016р.

Позивачем до матеріалів справи не надано документів на підтвердження того, що він мав право на 90діб додаткової відпустки, про що він зазначив в позові, або що йому не надано за це компенсація у вигляді додаткових вихідних чи у грошовому еквіваленті.

Позивач також не надав доказів того, що він звертався з приводу спірного питання до відповідача.

Відповідно до Наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 05.01.2019р. №5 при звільненні позивача з ним був проведений повний розрахунок за всіма видами грошового забезпечення.

Таким чином, виходячи з наданих позивачем до матеріалів справи документів, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 9, 19, 139, 241, 244, 242 - 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя І. А. Устинов