Справа № 160/9175/18
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2019-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року Справа № 160/9175/18
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Кучма К.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом, в якому просить: визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у поновленні йому пенсії від 23.06.2018 року та визнати бездіяльність відповідача щодо не поновлення його пенсії протиправною; зобов`язати відповідача провести поновлення та виплату йому пенсії за вислугу років з 07.10.2009 року з її одночасним перерахунком, відповідно до норм Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він звернувся із заявою про поновлення йому пенсії, проте, відповідачем було відмовлено, обґрунтовуючи свою відмову тим, що пенсійна справа позивача не була передана до пенсійного фонду та її відсутність унеможливлює поновлення пенсії. Також, відповідач посилався на ст.92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», якою зазначено, що пенсії громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон не призначаються. Позивач вважає, що відповідач своїм рішенням про відмову у поновленні пенсії порушив його права та законні інтереси, а тому звернувся до суду за захистом своїх прав, шляхом визнання протиправним та скасування рішення від 23.06.2018 року, бездіяльності протиправною та зобов`язання відповідача поновити виплату пенсії позивачу з 07.10.2009 року.
Відповідач наголошує, що рішення Конституційного суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року не поширюється на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон до 07.10.2009 року, оскільки закони та інші нормативно правові акти не мають зворотної дії в часі, а позивач отримував пенсію до грудня 1999 року, та надалі виїхав на постійне місце проживання до держави Ізраїль, у зв`язку із чим виплату пенсії було припинено. Таким чином, враховуючи відсутність архівної пенсійної справи та підстав для її запиту, відповідачем було прийнято відповідне рішення про відмову у поновленні раніше призначеної пенсії, без необхідних для цього документів.
Що стосується нарахування компенсації втрати частини доходу, відповідач зазначає, що спірні суми пенсії не були нараховані позивачу Головним управлінням, тому вина останнього в цьому відсутня, оскільки позивач ніколи не перебував на обліку у відповідача та в жодних інших правовідносинах не перебував. Щодо проведення перерахунку та виплати пенсії, з урахуванням індексації, відповідач зазначає, що відповідно до ст.ст.2, 6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно з абз.9 п.4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, у разі коли особа працює та отримує інший грошовий дохід, в першу чергу індексується оплата праці. Працюючим пенсіонерам в першу чергу індексується сума оплати праці. Проте, відповідач зауважує, що на підтвердження факту не працевлаштування позивач не звертався з будь-якими заявами до нього, доказів не надав, а також, враховуючи постійне місце проживання у державі Ізраїль, відповідачем взагалі позбавлено можливості перевірити факт працевлаштування позивача. Враховуючи викладене, відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Представником позивача було подано відповідь на відзив Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області, в якій зазначено, що відзив на позовну заяву відповідача жодним чином не спростовує доводів позовної заяви, а лише вказує на її обґрунтованість, на підставі чого, представник позивача просив суд позов задовольнити повністю.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві та відповіді на відзив, позицію відповідача, викладену у письмовому відзиві на позовну заяву, дослідивши письмові докази, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчення особи держави Ізраїль, видане Міністерством внутрішніх справ №328671888 у м.Ашдоді (а.с.49-50), РНОКПП НОМЕР_1 (а.с.51), згідно із посвідченням серії НОМЕР_2 є ветераном військової служби (а.с.56-57), у листопаді 2005 року виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання.
Позивач через свого представника за довіреністю В.Меламеда 08.06.2018 року звернувся із заявою за вих.№2824, в якій просив відповідача поновити позивачу пенсію за вислугу років, нарахувавши її розмір згідно із діючим на час відновлення законодавством (а.с.99-101).
В своїй заяві про витребування пенсійної справи та поновлення виплат пенсій на адресу відповідача позивач зазначав, що мешкав за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.166).
Аналізуючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд приходить до наступного.
Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у поновленні позивачу пенсії від 23.06.2018 року та визнання бездіяльності щодо не поновлення його пенсії протиправною, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що позивачу було призначено пенсію за вислугу років, згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
З 2006 року виплата цієї пенсії була припинена, у зв`язку із виїздом позивача з України на постійне місце проживання до Ізраїлю.
Частиною 2 ст.3 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Згідно із ст.62 Закону №2262-XII, пенсії звільненим зі служби особам, зазначеним у статті 1-2 цього Закону, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, не призначаються, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Пенсії, призначені зазначеним особам в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-ІV).
Дійсно, відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону №1058-ІV було передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
В силу ст.51 цього Закону, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Відповідно до ст.147 Конституції України, Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.
Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року визнано не конституційними положення п.2 ч.1 ст.49 Закону №1058-IV та другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які втратили силу з моменту прийняття Конституційним Судом України рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до ст.46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

З огляду на наведене, з дня набрання чинності Рішенням №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону №1058-ІV, виникли підстави щодо поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Отже, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 лютого 2018 року (справа №523/5348/17).

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1 «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій» відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 156611846 (далі - Порядок №22-1), регулюються порядок поновлення раніше призначеної пенсії.

Так, згідно із п.1.5. Порядку №22-1, заява про поновлення виплати пенсії, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м.Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Пунктом 2.9 Порядку №22-1 передбачено, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Документи мають бути чинними (дійсними) на дату їх подання.

Документи, видані компетентними органами іноземних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Документи, складені іноземною мовою, подаються разом з їх перекладами українською мовою, засвідченими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Судом встановлено, що не заперечується відповідачем, що при зверненні до відповідача із заявою про поновлення пенсії за вислугу років, представником за довіреністю було надано копії: довіреності, посвідчення особи, РНОКПП, трудова книжка, посвідчення «ветерана військової служби», а також оригінал нотаріально засвідченої та апостильованої особистої заяви ОСОБА_1 про поновлення та виплату раніше призначеної пенсії (а.с.101).

Отже, матеріалами справи підтверджується, що на виконання п.2.9 Порядку №22-1, представником позивача було подано документ, що засвідчує особу позивача, а саме посвідчення особи держави Ізраїль № НОМЕР_3 - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , видане Міністерством внутрішніх справ у м.Ашдоді (а.с.49-50), яке підтверджує місце його проживання (реєстрації) та вік.

Також, суд критично ставиться до посилання відповідачем щодо неможливості поновлення пенсійних виплат позивачу, враховуючи, що пенсійну справу ОСОБА_1 не було передано Дніпропетровським обласним військовим комісаріатом до Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області, у зв`язку із припиненням виплати пенсії за вислугу років, на підставі виїзду позивача на постійне місце проживання до Ізраїлю, отже суд вважає, що пенсійний орган не може посилатися на відсутність архівної пенсійної справи як на підставу для відмови, отже такі підстави щодо відмови у перерахунку пенсії та поновленні її виплати відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову у поновленні пенсії позивачу від 23.06.2018 року.

В частині визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не поновлення виплати позивачу пенсії за вислугу років, суд вважає за необхідне відмовити, оскільки як зазначене вище, суд визнав протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову у поновленні пенсії позивачу від 23.06.2018 року та задоволення позовних вимог в цій частині будуть достатніми заходами щодо відновлення порушених прав та інтересів позивача.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача провести поновлення та виплату позивачу пенсії за вислугу років з 07.10.2009 року з її одночасним перерахунком, відповідно до норм Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.14 Закону №2262-XII, мінімальний розмір пенсії за вислугу років, що призначається відповідно до цього Закону, встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Статтею 15 Закону №2262-XII передбачено, що особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д" статті 1-2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом і які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пенсії за вислугу років підвищуються в порядку і на умовах, передбачених зазначеним Законом.

Згідно із ст.ст.1, 2, 6 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 р. №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у тому числі пенсій, у випадку порушення строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого органу, які виплачують за рахунок коштів Пенсійного фонду України, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

Відповідно до ст.ст.2, 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 р. №1282-ХІІ в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101%, пенсія підлягає обов`язковій індексації.

Згідно із ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пп.5 п.4 Положення про Головні управління Пенсійного фонду України в автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 року №28-2, Головні управління Пенсійного фонду України в областях здійснюють призначення (перерахунок) та виплату пенсій військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та іншим особам (крім військовослужбовців строкової служби та членів сімей), які мають право на пенсію згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Згідно із Порядком передачі органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.11.2006 р. №1522, на Пенсійний фонд України покладені функції по призначенню і виплаті пенсій військовослужбовцям, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 01.01.2007 року.

Частиною 2 ст.49 Закону №1058-IV передбачено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе зобов`язати відповідача провести поновлення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , починаючи з дня звернення із відповідною заявою, тобто, з 08.06.2018 року, з її одночасним перерахунком, відповідно до норм Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Разом з тим, суд вважає безпідставними вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача провести поновлення та виплату пенсії позивачу саме з моменту набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25рп/2009, тобто з 07.10.2009 року, оскільки, як встановлено з матеріалів справи, з 2005 року позивач не отримував призначену пенсію з підстав виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю. Щодо поновлення пенсії, позивач зобов`язаний був подати заяву до відповідного управління Пенсійного фонду України, що є підставою для відповідача для вирішення питання, відповідно до поданої заяви.

При цьому слід зауважити, що поновлення права на виплату пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов`язаних з поновленням виплати, серед яких подання заяви про поновлення виплати з дотриманням строків звернення, наявність документів, які підтверджують факт призначення пенсії, припинення її виплати чи право на поновлення її виплати.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 06 лютого 2018 року у справі №723/2676/14-а, а відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, суди зобов`язані привести свою судову практику у відповідність з рішеннями Верховного Суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 через свого представника за довіреністю, подав відповідну заяву про поновлення йому пенсії 08.06.2018 року, тому поновлення призначеної пенсії позивачу підлягає не з 07.10.2009 року, а саме з дати звернення до відповідача із заявою про поновлення раніше призначеної пенсії, тобто з 08.06.2018 року.

Частиною 1 ст.9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, суд вважає за можливе задовольнити даний позов частково з викладених вище підстав.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно із ч.3 ст.139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду у розмірі 704,80 грн., що документально підтверджується оригіналом квитанції №0.0..1 від 28.11.2018 року (а.с.3).

Враховуючи, що судом частково задоволено позов, виходячи з положень ч.3 ст.139 КАС України, суд присуджує на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суму сплаченого судового збору у розмірі 352,40 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 205, 241-246, 250, 262, 263 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_1 від 23.06.2018 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести поновлення та виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , починаючи з дня звернення із відповідною заявою, тобто, з 08.06.2018 року, з її одночасним перерахунком, відповідно до норм Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

У задоволенні решти позову - відмовити.

Присудити за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі у розмірі 352,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України та може бути оскаржено в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційної-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Суддя Кучма К.С.