Справа № 420/5183/18
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2019-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/5183/18

Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А. В.

Час і місце ухвалення: 05.12.2018 р., м. Одеса

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - судді : Бойка А.В.,

суддів: Осіпова Ю.В.,

Шевчук О.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_6 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення № 319-18 від 23.08.2018 року та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

05.10.2018 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 23.08.2018 року №319-18, яким позивачу було відмовлено у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту; зобов'язання відповідача розглянути заяву позивача щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05.12.2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 27.12.2018 року подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт зазначає, що рішення № 319-18 від 23.08.2018 року прийнято із порушенням порядку розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та підлягає скасуванню як незаконне. Крім того, під час розгляду справи у суді першої інстанції не була дана належна оцінка політичній опозиційній діяльності позивача, ситуації у країні громадянської належності, що у сукупності ставить його життя під загрозу у разі повернення до Ірану.

У зв'язку з викладеним, в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.12.2018 року та прийняття нового - про задоволення позовних вимог.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.2 ч.1 ст.311 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, вважає, що подана скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Колегія суддів з матеріалів справи вбачає, що ОСОБА_6 прибув на територію України в 2005 році з метою отримання освіти в українських ВНЗ.

27.02.2012 року позивач вперше звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. В якості причини звернення ОСОБА_6 зазначив бажання легалізації в Україні з метою продовження навчання та подальшого переїзду до Польщі.

За результатами розгляду матеріалів особової справи на підставі наказу ГУ ДМС України в Одеській області від 03.04.2012р. №26, було прийнято рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням ОСОБА_6 оскаржив його в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 01.06.2012р., яка була залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.08.2012р., ОСОБА_6 було відмовлено у задоволенні позову. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20.01.2015 року по справі К/9991/58403/12, касаційну скаргу позивача було залишено без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 01.06.2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.08.2012 року - без змін.

Відповідно до зазначеної ухвали судом було встановлено, що причиною виїзду ОСОБА_6 з Ірану було навчання в Україні та він відкрито заявив про намір легалізуватися в Україні та в подальшому переїхати до Польщі. При цьому, жодних фактів обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, жодних фактів погроз з боку влади або будь - яких організацій Ірану позивач при зверненні до міграційної служби та під час судового розгляду не зазначав.

02.03.2015 року ОСОБА_6 вдруге звернувся до управління із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Повторне звернення позивач мотивував нововиявленими обставинами власних переслідувань.

Рішенням ДМС України від 17.02.2016 № 41-16 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач оскаржив його в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 31.05.2016 року по справі № 815/1323/16 було відмовлено в задоволенні адміністративного позову позивача до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення про відмову в визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання вчинити певні дії.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням позивачем була подана апеляційна скарга.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.11.2016 року, апеляційну скаргу позивача було задоволено частково. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31.05.2016 року скасовано. Прийнято нову, якою позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України від 17.02.2016 № 41-16 про відмову в визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин встановлених судовим рішенням.

На виконання судового рішення по справі №815/1323/16 ДМС України було прийнято рішення від 03.02.2017 року №53-16 щодо повторного розгляду заяви позивача та 28.02.2017 року Головним управлінням ДМС в Одеській області було підготовлено відповідний наказ №40 про повторний розгляд заяви для вирішення питання щодо визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання рішення ДМС про повторний розгляд заяви Головним управлінням ДМС в Одеській області були проведені додаткові протоколи співбесід від 14.03.2017 року та від 26.05.2017 року.

Рішенням ДМС України №319-18 від 23.08.2018 року позивачу відмовлено у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Позивач оскаржив у судовому порядку наказ Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 23.08.2018 року №319-18, яким. За його твердженнями, заявнику відмовлено у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Разом з тим, з наявної у матеріалах судової копії особової справи ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, №2015OD0064 колегія суддів встановила, що наказ Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 23.08.2018 року №319-18 про відмову ОСОБА_6 у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відсутній.

Натомість, у матеріалах особової справи ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, №2015OD0064 є рішення ДМС України № 319-18 від 23.08.2018 року, яким позивачу відмовлено у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Вказане рішення було предметом розгляду у даній справі судом першої інстанції.

Відмовляючи позивачу у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, ДМС України виходила із суперечливості наданої позивачем історії переслідування, непідтвердження факту утисків позивача чи його родичів за опозиційну діяльність та дійшла висновку про відсутність обґрунтованих побоювань зазнати переслідування за ознаками етнічної належності, віросповідання або політичних поглядів у разі його повернення до Ірану.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671- VІ), міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Підставами для отримання відповідного статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту для особи, яка звернулась за отриманням такого статусу, є існування реальної погрози стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, існування відповідних передумов для того, щоб особа покинула країну своєї громадянської належності, або не могла чи не бажала повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 7 зазначеної статті Закону визначено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Відповідно до Директиви Європейського Союзу Директива Ради ЄС 2004/83 від 29 квітня 2004 року «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відмовляючи ОСОБА_6 у оформленні документів про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідач посилався на відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно особової справи ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, походить з регіону Ахваз в Ірані за національністю араб, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова арабська. За сімейним станом одружений на громадянці України ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 В країні громадянської належності залишились проживати: батько, матір, три брати та чотири сестри, які мешкають в регіоні Ахваз (м. Ахваз, м. Седік).

Відповідно до інформації по країні походження, на території Ірану періодично проходять акції протесту населення країни, водночас більшість населення країни виступає за збереження діючої влади.

За словами позивача, родичі проживають у приватному будинку. Брати позивача працюють та утримують батьків заявника, місце роботи братів невідоме (співбесіда від 14.03.2017). Щодо політичної/опозиційної діяльності членів родини, позивач повідомив, що його старший брат Мустафа приймає участь в мітингах арабського населення з 2004 року по теперішній час, в той же час члени родини позивача з боку діючої влади Ірану ніколи не переслідувались.

Колегія суддів зазначає, що факти будь-якої політичної діяльності найближчих родичів позивача в країні його громадянської належності не підтверджені жодними доказами, натомість будь-яких утисків або переслідування, відповідно до пояснень особи, вони не зазнають, місце постійного проживання не змінювали, свавільних арештів, катувань або порушень основоположних прав людини не зазнавали.

Таким чином, зазначені факти, а також наявна інформація з регіону походження позивача не може підтверджувати наявність особисто в позивача обґрунтованих побоювань зазнати переслідування за ознаками етнічної належності, віросповідання або політичних поглядів у разі повернення до Ірану.

Разом з тим, з постанови суду апеляційної інстанції від 17.11.2016 року по справі №815/1323/16 вбачається, що під час розгляду заяви та особової справи територіальним підрозділом ДМС не враховано доповідь Генерального секретаря ООН від 06.09.2016 року №А/71/374 щодо положень прав людини в Ірані, яка вказує на порушення основоположних прав і свобод людини в країні громадянської належності.

Під час опитування 14.03.2017р. позивач повідомив, що має побоювання зазнати розправи з боку служби безпеки Ірану у разі повернення до країни громадянської належності, однак підстави «розправи/викрадення» обґрунтувати не може, зазначаючи, що це може бути пов'язане з його агітаційною діяльністю в мережі «Facebook» проти діючої влади Ірану.

Проте, ні суду першої, а ні суду апеляційної інстанцій позивачем не надано відповідей стосовно змісту агітаційного матеріалу, його назв, тощо.

Крім того, позивач не володіє об'єктивною ситуацією в регіоні постійного проживання станом на теперішній час.

Колегією суддів встановлено, що відповідачем під час повторного аналізу підстав звернення враховано постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.11.2016 року по справі №815/1323/16 та проведено аналіз доповіді Генерального секретаря ООН від 06.09.2016 року, з якої встановлено, що незважаючи на існуючі випадки порушень прав людини, зокрема застосування смертної кари, ООН вітає плани президента країни щодо ліквідації дискримінації стосовно жінок та етнічних меншин країни.

Додатково посадовими особами міграційної служби встановлено, що станом на 26.10.2017 року спецдокладник ООН наголосила про поліпшення ситуації з правами людини на території Ірану, що свідчить про загальні позитивні тенденції в країні (додаток № 3 до висновку, за посиланням: https://news, ил.ore/ru/story/2017/10/1313261).

З урахуванням проведеного з боку ДМС України аналізу існуючої інформації, колегією суддів встановлено, що ситуація з правами людини на території Ірану має тенденції щодо поліпшення.

Під час опитування позивач повідомив, що 29.09.2016 року він отримав лист - підтримку з боку бельгійського офісу політичної партії «Демократична партія Ахвазу», який підтверджує членство особи у вказаній політичній партії.

Позивачем долучено до матеріалів особової справи лист «Демократичної партії Ахвазу» від 12.09.2016 року, який підтверджує членство особи у вказаній організації.

Документ надано у вигляді чорно-білої копії, текст документу складений французькою мовою (реквізити) та англійською мовою (зміст листа), містить логотип «Ahwazi Democratic Party», ADP. Документ зареєстровано за № 077375141 від 10.09.2016р., підписано генеральним директором, особою на установчі дані «Aref Al-Kaabi» 12.09.2016р., печатка на документі відсутня. Текст документу англійською мовою містить технічні та граматичні помилки, зокрема різне написання установчих даних особи (варіанти: «Bavi Ahmad», «Bawi ahmed»).

З урахуванням зазначеного, встановити автентичність наданого листа не вбачається можливим.

Приймаючи до уваги проведений аналіз та необґрунтовані пояснення шукача захисту, наданий заявником документ не прийнятий міграційним органом з позиції документального доказу, який може підтверджувати його політичну діяльність та пов'язані з цим певні побоювання щодо повернення до Ірану.

Таким чином, за матеріалами повторного розгляду заяви позивача встановлено відсутність конвенційних ознак для визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Зокрема, встановлено, що позивач ніколи не переслідувався за ознаками раси, національності, громадянства або віросповідання, побоювання зазнати подібних переслідувань ґрунтуються виключно на власних оціночних судженнях. За матеріалами опитування встановлено, що найближчі родичі позивача продовжують проживати в країні громадянської належності, його старший брат користується можливістю висловлювати власну позицію, водночас родина не зазнавала та не зазнає утисків або переслідувань з боку діючої влади країни.

Щодо політичної діяльності, елемент членства особи в політичних організаціях визнається необґрунтованим та таким, що не заслуговує на довіру.

Відповідно до пояснень позивача, він став членом політичної партії «Демократична партія Ахвазу» з 2012 року незважаючи на факт проживання з 2005 року на території України

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що під час повторного звернення до ГУ ДМС України в Одеській області 02.03.2015 року позивач повідомив, що особисто ніколи не був членом будь-яких політичних організацій.

Таким чином, факт належності позивача до певних політичних партій не підтверджено жодним належним доказом, в той час як самі твердження позивача є взаємно виключними.

Додатковим елементом, що вказують на відсутність в позивача жодних проблем з державними органами країни громадянської належності є неодноразові випадки звернення особи до Посольства Ірану в Україні з метою видачі паспортних документів та легалізації документів про освіту в Україні, про особисто зазначає позивач.

На підтвердження взаємодії позивача з Посольством Ірану в Україні в матеріалах особової справи наявні наступні паспортні документи особи: В 7473948, виданий на території Ірану (Ахваз), анульований; R 12480591, виданий 17.02.2009 року в Посольстві Ірану в м. Києві, терміном дії до 18.02.2014, анульований; N 95818453, виданий 27.01.2015 року в Посольстві Ірану в м. Києві, терміном дії до 27.01.2020 року, діючий

Також, з матеріалів особової справи позивача вбачається, що його рідні проживають у м. Ахваз, провінція Хузестан, їх ніхто не переслідує, він не причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з расовою національністю, релігійною належністю, політичними поглядами тощо.

Таким чином, оцінюючи у сукупності суперечливість історії опозиційної діяльності позивача та відсутності доказів переслідування позивача у разі повернення до країни громадянської належності, колегія суддів не може визнати історію ОСОБА_6 такою, що заслуговує на довіру, а тому рішення Державної міграційної служби України від 23.08.2018 року №319-18 скасуванню не підлягає.

Резюмуючи вищевикладене, колегія суддів суду апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: Ю.В. Осіпов

Суддя: О.А. Шевчук