Справа № 225/2068/19
Суддя: Ткач Г. В.
Дата ухвалення: 2019-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Єдиний унікальний номер судової справи: 225/2068/19
Номер провадження: 2-а/225/30/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді - Ткач Г.В.,

за участю

секретаря судового засідання - Пузиревської Ю.О.,

представника позивача - Дранчак Т.М.,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом Торецького міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до ОСОБА_2 про примусове видворення за межі України, затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, громадянки Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,-

ВСТАНОВИВ:

03 квітня 2019 року Торецький міський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області звернувся до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_2 про примусове видворення за межі України, затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, громадянки Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, обґрунтувавши свої вимоги тим, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання рішення про примусове повернення до країни походження, просять суд винести рішення про примусове видворення з України громадянки Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та враховуючи, що відносно громадянки Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 подано позов про примусове видворення з території України, наявність обґрунтованих підстав вважати, що вона ухилятиметься від виконання рішення про примусове видворення, прийняти рішення про затримання громадянки Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою забезпечення видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на шість місяців.

Представник позивача Торецького міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні просила не видворяти її за межі України, підтвердила, що дійсно порушила міграційне законодавство через відсутність коштів. Під час перебування в Україні працювала на ринку, проживала у фактичних шлюбних відносинах.

Вислухав учасників судового провадження, дослідив матеріали справи, суд доходить висновку, що позов Торецького міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є громадянкою Російської Федерації, що підтверджується паспортом громадянина Російської Федерації НОМЕР_1 від 28.06.2002, прибула на територію України 14.12.2007 року, державний кордон України перетнула через КПП «Іловайськ».

Термін законного перебування на території України громадянки Російської Федерації закінчився 12.03.2008 року. З того часу відповідач перебуває на території України без реєстрації і документів, що дають право на перебування або проживання на її території, від виїзду з України ухиляється.

Факт незаконного перебування на території України громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 було виявлено 22.08.2018 та у відношенні відповідача Торецьким МВГУ ДМС України в Донецькій області було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МДО № 000841 відповідно до ч. 1 ст. 203 КУпАП, винесено постанову про накладення адміністративного стягнення ПН МДО №000841 у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн. Зазначене адміністративне стягнення ОСОБА_2 у встановленому порядку не оскаржувала, штраф не сплатила.

На підставі ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Торецьким МВГУ ДМС України в Донецькій області було винесено Рішення № 5 від 22.08.2018 про примусове повернення за межі України громадянки Російської Федерації ОСОБА_2, зобов'язано її самостійно залишити територію України у термін до 19.09.2018 року, заборонено подальший вїзд в Україну строком на три роки. Про це відповідачу було належним чином повідомлено та рішення вручене.

22.03.2019 Торецьким МВ ГУ ДМС України в Донецькій області разом з працівниками Торецького ВП Бахмутського ВП ГУ МП в Донецькій області під час проведення на території м. Торецьк Донецької області цільових профілактичних заходів з нагляду та контролю та виконанням законодавства в міграційній сфері під умовною назвою «Мігрант» було виявлена громадянка Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка не виконала рішення про примусове повернення № 5 від 22.08.2018 та знаходиться на території України без законних підстав.

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04 листопада 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 11 вересня 1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Так, правовий статус іноземця та особи без громадянства, які проживають або тимчасово перебувають в Україні, їх основні права, свободи та обов'язки, порядок вирішення питань, пов'язаних з їх в'їздом в Україну або виїздом з України, регулюютьсяЗаконом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Вищого адміністративного суду України, висвітленими в п. 18 Постанови № 1 від 25 червня 2009 року "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" (в редакції Постанови від 16.03.2012 року), при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в'їзду в Україну слід враховувати, що застосування такої заборони визначене статтею13та частиною 2 статті26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". При цьому необхідність заборони в'їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов'язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в'їзд. Судам під час розгляду спорів про заборону в'їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в'їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначеніст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Крім того, відповідно до ч. 2ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства"рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, дії яких порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Таке рішення може бути оскаржене разом або окремо від рішення про примусове повернення.

Статтею 30 Закону № 3773-VI, визначено випадки, коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України.

Зокрема, передбачено, що Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства визначені уст. 26 вказаного Закону.

Відповідно до ч. 1ст. 26 зазначеного Закону, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Частиною 2 вказаного Закону визначено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в'їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Враховуючи вищенаведені правові положення статей 26 і 30 Закону №3773-VI,примусовому видворенню передують дві обставини, а саме: прийняття рішення про примусове повернення та ухилення від виїзду після прийняття такого рішення.

У справі, де предметом розгляду є примусове видворення відповідача з території України, органом, на який покладено обов'язок контролю за дотримання вказаного законодавства, винесено рішення про примусове повернення відповідача до країни його громадянства, строк добровільного виконання встановлений до 19.09.2018 року, про вказане рішення відповідачу повідомлено в установленому порядку, однак таке рішення останній добровільно не виконав, що вказує на ухилення ОСОБА_2 від виїзду з території України.

Аналогічна норма також закріплена в Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженоїнаказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150.

Оскільки, в ході судового засідання встановлено наявність обґрунтованих підстав вважати, що громадянка Російської Федерації ОСОБА_2 ухиляється від виконання рішення про примусове повернення, суд доходить висновку, що існують законні підстави для її примусового видворення з України.

Стосовно заявленої вимоги про затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, громадянку Російської Федерації ОСОБА_2 суд виходить з наступного.

Так, статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»,визначено підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

Пунктом 7 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в'їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

З матеріалів справи вбачається, що громадянка Російської Федерації ОСОБА_2 порушила законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, на даний час не має документа, що дає право на проживання в Україні, ухилилася від виконання рішення про її примусове повернення.

Судом встановлено, що підстав для подальшого перебування в Україні в останньої не має та знаходиться на території України з порушенням вимог чинного міграційного законодавства.

Відповідно до ч. 4ст. 30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства"- іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

У підпункті "f" пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: «законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції».

Європейський суд з прав людини у справі «Ливада проти України» (рішення від 26 червня 2014 року) зазначив, що проголошуючи право на свободу, пункт 1статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободмає на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 289КАС України, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:

1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;

2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;

4) зобов'язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Частина 11 ст. 289КАС України, (яка є спеціальною нормою) передбачає, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Питання про затримання підлягає вирішенню після прийняття рішення суду про видворення, оскільки таке за своїм змістом є заходом забезпечення належного виконання рішення про видворення.

Під час вирішення справи по сутті, судом роз'яснено відповідачу право на внесення застави в установленому порядку, а також вирішення питання про взяття на поруки підприємства, установи чи організації. Однак відповідачем зазначено, що кошти на внесення застави у нього відсутні.

З урахуванням наведеного, з огляду на ухилення відповідача від виконання рішення про примусове повернення № 5 від 22.08.2018, яким зобов'язано останню покинути територію України у термін до 19.09.2018 року, що свідчить про наявність обґрунтованих підстав вважати, що відповідач може ухилитися від виконання даного рішення в частині його примусове видворення, у сукупності з тим, що інші, менш жорсткі заходи (порука та застава) не можуть бути застосовані до даної ситуації, суд дійшов висновку, що поданий позов є обґрунтованим, а обраний позивачем захід є співмірним.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.371КАС України рішення належить допустити до негайного виконання.

Суд враховує, що за подання до адміністративного суду позовних заяв у справах передбачених ст.289КАС України, судовий збір не сплачується, а отже підстав для розподілу витрат повязаних з розглядом справи не має, оскільки вони сторонами не були понесені.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст.241,244,246, 289 КАС України, ст. ст.4,9,16,30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Торецького міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до ОСОБА_2 про примусове видворення за межі України, затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, громадянки Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 - задовольнити.

Примусово видворити за межі України громадянку Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Затримати громадянку Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою забезпечення видворення за межі території України з поміщенням останньої до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк шість місяців.

Рішення суду підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подання до суду першої інстанції апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення.

Оскарження рішення не зупиняє його негайного виконання.

Повний текст рішення складено 03.04.2019 року.

Суддя: