Справа № 266/804/15-а
Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2019-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

03 квітня 2019 року

м. Київ

справа №266/804/15-а

адміністративне провадження №К/9901/6220/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючий - Стародуб О.П.,

судді - Анцупова Т.О., Коваленко Н.В.

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 16.09.2015р. (судді - Геращенко І.В., Міронова Г.М., Сіваченко І.В.) та додаткову постанову цього ж суду від 28.10.2015р. у справі за її позовом до Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Маріуполя Донецької області про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити дії,

встановив:

У березні 2015р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила:

-визнати протиправним рішення УПФУ в Приморському районі м. Маріуполя щодо відмови в поновленні виплати пенсії по втраті годувальника;

-зобов'язати поновити виплату пенсії по втраті годувальника з 12.02.2012р.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що як громадянин України, яка проживає в країні Ізраїль, має право на поновлення виплати пенсії по втраті годувальника відповідно до статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009. Факт її проживання за кордоном за умови наявності громадянства України не може бути підставою для відмови у виплаті належних їй пенсійних виплат.

Постановою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20.07.2015р. у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 16.09.2015р. постанову Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20.07.2015р. скасовано та прийнято нову, якою позов задоволено.

Визнано протиправним рішення Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі міста Маріуполя про відмову в поновленні пенсії ОСОБА_1 від 26.02.2015р. №2248/03.

Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі міста Маріуполя поновити ОСОБА_1 виплату пенсії по втраті годувальника з 12.02.2015р.

Додатковою постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 28.10.2015р. в абзаці першому та четвертому резолютивної частини постанови від 16.09.2015р. після слів «задовольнити» доповнено словом «частково».

Резолютивну частину доповнено сьомим абзацом «В іншій частині позовних вимог - відмовити».

Абзац сьомий вважати восьмим.

З постановою та додатковою постановою апеляційного суду не погодилась позивач, звернулась з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права просила їх змінити, зобов'язавши поновити їй виплату пенсії по втраті годувальника з 12.02.2012р.

В обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 виникли підстави для поновлення її конституційного права на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень Закону №1058-ІV, які визнані неконституційними, а тому саме з цього часу відповідач мав відновити виплату її пенсії. Разом з тим, з огляду на дату звернення до пенсійного органу з заявою про поновлення виплати пенсії - 12.02.2015р., враховуючи положення ч. 2 ст. 49 та ч. 1 ст. 46 Закону №1058-ІV, суд мав зобов'язати відповідача поновити виплату їй пенсії з 12.02.2012р.

Заперечуючи проти касаційної скарги відповідач просив у її задоволенні відмовити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів касаційної скарги на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права суд приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

В ході розгляду справи судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач, до виїзду на постійне місце проживання за кордон, знаходилась на обліку в УПФУ в Приморському районі міста Маріуполя та з 24.02.1994р. отримувала пенсію за віком, відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

За особистою заявою №84 від 27.03.2008р. позивач з 27.03.2008р. переведена на пенсію у зв'язку з втратою годувальника, відповідно до вимог ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 01.02.2009р. виплату пенсії ОСОБА_1 було зупинено, у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю, підстава - особиста заява від 03.02.2009р. №707/01-17/5 та було проведено виплату пенсії за шість місяців наперед за період з 01.02.2009р. по 31.07.2009р. в сумі 4679,16 грн., відповідно до ст. 51 «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції, яка діяла на той час.

На даний час позивач постійно проживає на території Ізраїлю.

12.02.2015р. представник позивача ОСОБА_2 шляхом поштового відправлення звернувся до УПФУ в Приморському районі міста Маріуполя із заявою про поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 та надав копію пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 ОСОБА_1, копію нотаріальної довіреності від 10.12.2014р., копію засвідчення справжності підпису №811/14 від 10.12.2014р., копію паспорту для виїзду за кордон НОМЕР_2 на імя ОСОБА_1 та копію паспорту НОМЕР_3 на імя ОСОБА_2

Рішенням №2248/03 від 26.02.2015р. відповідач відмовив позивачу в поновленні виплати пенсії, оскільки, відповідно до наданих документів на дату надання заяви про поновлення виплати пенсії, ОСОБА_1 не мешкає на території України, заява на поновлення виплати пенсії надана не особисто, а надіслана поштою представником, не надано паспорт та документ, який підтверджує її місце проживання.

07.05.2015р. представником позивача до відповідача у вільній формі направлено заяву, в якій зазначено, що в поданій ним заяві 12.02.2015р. від імені ОСОБА_1 зроблено помилку при визначені виду її пенсії.

Не погоджуючись з відмовою відповідача у поновленні виплати пенсії позивач звернулась до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що заяву про поновлення виплати пенсії надано позивачем не особисто, а надіслано поштою її представником, яким при поданні заяви не було надано паспорт та документ, який підтверджує місце проживання позивача на території України, а також надано копії документів не завірених в установленому порядку.

Крім того, суд дійшов висновку, що права позивача не порушені, оскільки рішення щодо відмови у поновленні пенсії по втраті годувальника відповідачем не приймалось.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та ухвалюючи нову про задоволення позовних вимог та додаткову постанову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про неправомірність відмови відповідача в поновленні виплати позивачу пенсії по втраті годувальника та наявності підстав для часткового задоволенні позовних вимог.

Суд виходив з того, що підставою відмови у поновленні позивачу виплати пенсії було неподання належного, на думку відповідача, пакета документів, а не у зв'язку з тим, що до припинення виплати пенсії позивач отримувала не пенсію за віком, а пенсію по втраті годувальника, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності факту порушення прав позивача такою відмовою, оскільки рішення саме щодо відмови у поновленні виплати пенсії по втраті годувальника відповідач не приймав. В свою чергу, той факт, що представник позивача при зверненні від її імені із заявою про поновлення пенсії помилково зазначив «за віком», а не «по втраті годувальника», жодним чином не вплинуло на відповідача при прийнятті спірного рішення, яким порушені права позивача на отримання пенсії.

Враховуючи що рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог учасниками справи не оскаржуються, в силу положень ч. 1 ст. 341 КАС України, в цій частині рішення суду апеляційної інстанції судом не переглядаються.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за період з 12.02.2012р. по 11.02.2015р. суд виходив з того, що відповідно до п.1.7 Порядку №22-1 днем звернення, зокрема за поновленням виплати пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами. Враховуючи дату звернення представника відповідача до пенсійного органу - 12.02.2015р., а також те, що позовні вимоги про поновлення виплати пенсії по втраті годувальника заявлені з 12.02.2012р. суд дійшов висновку, що позовні вимоги за період з 12.02.2012р. по 11.02.2015р. задоволенню не підлягають.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

Так, з дня набрання чинності Рішенням №25-рп/2009, тобто з 07.10.2009р. виникли підстави для поновлення конституційного права осіб на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону №1058-ІV. З цього часу органи пенсійного фонду були зобов'язані відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Проте наявність обов'язку у пенсійного органу відновити виплату пенсії не позбавляє громадян, зокрема позивача, необхідності щодо захисту свого права. Отже, після прийняття та опублікування Рішення №25-рп/2009 та невідновлення виплати пенсії позивачу, позивач повинна була дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік строку звернення до суду.

Згідно з частиною другою статті 99 КАС України (в редакції до 15.12.2017р.) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 100 цього Кодексу встановлено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Відповідно до частини другої цієї статті позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Отже, даний спір повинен розглядатися у межах звернення до адміністративного суду, тобто в межах шестимісячного строку.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 08.12.2015р. (справа №21-5653а15) та від 08.06.2016р. (справа №505/2135/14-а), а також в постановах Верховного Суду від 12.06.2018р. (справа №577/50/17-а), від 27.02.2018р. (справа №523/5348/17).

Підстав для поновлення строку звернення до суду, які б можна було вважати поважними, позивачем не наведено.

З огляду на вищевказане, з урахуванням часу звернення ОСОБА_1 з позовом до суду (04.03.2015р.), позовні вимоги в частині поновлення виплати їй пенсії підлягають задоволенню з 04.09.2014р., а позовні вимоги за період з 12.02.2012р. по 03.09.2014р. включно, підлягають залишенню без розгляду.

Посилання позивача в обгрунтування касаційної скарги на постанову Верховного Суду України від 12.05.2015р. у справі №21-180а15 є безпідставним, оскільки у постанові від 08.12.2015р. у справі №645/2730/15-а Верховний Суд України, з посиланням на постанову від 12.05.2015р., дійшов висновку, що виниклі у зв'язку з ухваленням Конституційним Судом України рішення №25-ра/2009 спори, мають вирішуватись з урахуванням норм процесуального права, - статей 99, 100 КАС України, і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від такого висновку.

Також безпідставними є посилання позивача на положення ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки з моменту виникнення підстав для поновлення конституційного права позивача на виплату пенсії (з дня набрання чинності рішенням КСУ №25-рп/2009) і до дня звернення представника позивача з заявою до пенсійного органу - 12.02.2015р. про відновлення її виплати, пенсія позивачу не нараховувалась.

Відповідно до частини першої статті 354 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

В свою чергу, частиною третьою статті 123 КАС України встановлено що, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Аналогічні наслідки пропуску строку також були передбачені статтею 100 КАС України (в редакції до 15.12.2017р., що була чинною на момент подання позовної заяви).

Відповідно до ч. 1 ст. 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що постанову та додаткову постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 341, 345, 351, 354, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 16.09.2015р. та додаткову постанову цього суду 28.10.2015р. в частині відмови у задоволенні позовних вимог - скасувати.

Ухвалити в цій частині нову постанову.

Позов ОСОБА_1 в частині зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі міста Маріуполя поновити виплату пенсії по втраті годувальника з 12.02.2012р. - задовольнити частково.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі міста Маріуполя поновити ОСОБА_1 виплату пенсії по втраті годувальника з 04 вересня 2014 року.

Позовні вимоги за період з 12.02.2012р. по 03.09.2014р. включно - залишити без розгляду.

В решті постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 16.09.2015р. та додаткову постанову цього суду 28.10.2015р. - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

О.П. Стародуб

Т.О. Анцупова

Н.В. Коваленко