Справа № 420/132/19
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2019-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/132/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року о 19 год. 21 хв. м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді -Юхтенко Л.Р.,

за участю секретаря судового засідання -Закуріної А.М.,

за участю:

від позивача: ОСОБА_1- за довідкою

представника позивача - ОСОБА_2 - за ордером

від відповідача: Погожий Д.В.- за довіреністю

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1) до Державної міграційної служби України (, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Володимирська,9) про визнання протиправним та скасування рішення від 22.12.2018 року №437-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

ВСТАНОВИВ:

До суду 09 січня 2019 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1) до Державної міграційної служби України (, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Володимирська,9) про визнання протиправним та скасування рішення від 22.12.2018 року №437-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою від 11 січня 2019 року суддею Юхтенко Л.Р. прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення від 22.12.2018 року №437-18 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є неправомірним та необґрунтованим.

Так, позивач зазначив, що позивач є громадянином Російської Федерації, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, до виїзду з країни походження проходив альтернативну цивільну службу у ДУ «Медико-санітарна частина №11 ім. С.Н. Грінберга» санітаром-мийником та внаслідок проходження служби та мотивів обрання даної служби, які є політичними поглядами позивача, зазнав утисків із сторони представників влади. На думку позивача, інформація по країні походження підтверджує висловлювання позивача відносно негативного ставлення до осіб, які проходять альтернативну цивільну службу.

Також позивач зазначив, що на даний момент боїться повертатися до країни свого походження через свою активну політичну позицію, а саме через опозиційні погляди, які спрямовані проти діючої влади у Російській Федерації, позивача було несправедливо та незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності за публікацію, яка засуджувала агресивну інтервенцію РФ проти незалежних країн. Враховуючи зазначене, у разі повернення в країну походження позивач може стати жертвою переслідування та несправедливого засудження.

Відповідно до відзиву на позовну заяву, відповідач проти задоволення позову заперечував та просив відмовити в задоволенні позову повністю, зазначивши, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідач належним чином вивчив наведені ним обставини, дослідив матеріали особової справи та визначив, що характер інцидентів, повідомлених позивачем з приводу можливих утисків за ознакою політичних переконань на території країни громадянської належності не носять підтверджений характер, не містять конвенційних ознак переслідувань або дискримінації та не можуть розглядатися в якості підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України, враховуючи також відсутність формального вираження політичної позиції позивача про країні громадянської належності, відсутність дій негативного характеру та санкцій по відношенню до позивача з боку органів державної влади через зазначену обставину.

Також відповідач зазначив, що за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача можливо визначити, що виїзд особи на території України та подальше звернення за міжнародним захистом до ГУДМС в Одеській області були обумовлені лише бажанням уникнути покарання на Батьківщині у зв'язку зі свідомим порушенням норм законодавства країни громадянської належності, а тому рішення №437-18 від 22.12.2018 року приймалось з урахуванням та дослідженням всіх обставин у справі.

Ухвалою, занесеною до протоколу підготовчого засідання 05 березня 2019 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду на 26.03.2019 року.

Позивач та представник позивача на відкритому судовому засіданні, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити.

На відкритому судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та просив відмовити у задоволенні позову повністю.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, заслухавши у вступному слові пояснення позивача, представників позивача та відповідача, дослідивши особову справу позивача, судом у справі встановлені такі факти та обставини.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Російської Федерації, Пермський край, м. Перм. За віросповіданням позивач є мормон, представник організації «Церква Ісусу Христа святих останніх днів», відповідно до протоколу співбесіди від 05 квітня 2018 року, позивач зазначив, що канонів релігії дотримується відносно, частково з 16 листопада 2013 року, коли його хрестили.

Організація «Церква Ісусу Христа святих останніх днів» в Росії є офіційною та дозволеною.

Позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушення: «пропаганда, публічне демонстрування нацистської атрибутики або символіки» у вигляді адміністративного штрафу у розмірі 1000 рублів.

До виїзду з країни походження він проходив альтернативну цивільну службу у ДУ «Медико-санітарна частина №11 ім. С.Н. Грінберга» санітаром-мийником. Він обрав проходження альтернативної цивільної служби через незгоду з діючим режимом ОСОБА_9, є прихильником територіальної цілісності України. Проте, причиною обрання альтернативної служби офіційно було зазначено релігійні причини. Також під час проходження альтернативної служби позивач висловлював свої політичні погляди, за що зазнав утисків із сторони представників влади.

13 лютого 2018 року позивачу надійшов документ про явку до слідчого комітету стосовно надання пояснень з питання можливого ухилення від проходження альтернативної цивільної служби та слідчий йому повідомив, що буде порушена відносно позивача кримінальна справа через ухилення від проходження альтернативної цивільної служби, яка згодом зі слів позивача була відкрита.

На думку позивача, ці обвинувачення пов'язані з вираженням власної позиції позивача стосовно України.

Матеріалами справи підтверджено, що країну постійного проживання залишив приблизно 09.03.2018 року легально на підставі паспортного документу гр. Російської Федерації автомобільним транспортом, використовуючи сервіс «BlaBlaCar», виїхав 07.03.2018 року з м. Пермі до м. Москва, мікроавтобусом сірого кольору марки «Хюндай» до м. Москва (Російська Федерація) прямував протягом доби, ввечері 09.03.2018 року виїхав з м. Москва до м. Мінськ, та 11 03.2018 року виїхав з м. Мінськ до м. Київ, використовуючи сервіс «BlaBlaCar» мікроавтобусом марки «Vollkswagen».

Так, позивач зазначив, що виїзд з країни постійного проживання стався з причини систематичного переслідування позивача з боку держави Росія за політичними мотивами у зв'язку з політичними поглядами, які полягають у протистоянні режиму ОСОБА_9 та підтримки територіальної цілісності України, кульмінацією зазначених переслідувань є порушення кримінальної справи стосовно позивача та повернення до РФ у зв'язку з можливістю стати жертвою кримінального переслідування та відсутністю можливості захисту власних прав на території РФ.

Так, судом встановлено, що 02.04.2018 року позивач звернувся до ГУДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

10 квітня 2018 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області складено висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Т. 1 а.с.132-134 ).

Наказом ГУДМС в Одеській області №68 від 10 квітня 2018 року «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» наказано здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 (Т.1,а.с.135).

В ході перевірки територіальним органом міграційної служби були надіслані відповідні запити, проведені співбесіди з позивачем.

Згідно з відповіддю ГУНП в Одеській області від 06.06.2018 року № 50/1375, позивач знаходиться у федеральному розшуку на території країни громадянської належності за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 328 Кримінального кодексу РФ «Ухилення від проходження альтернативної цивільної служби особами, звільненими від військової служби».

Також у розгляді особової справи приймав участь представник партнерської організації УВКБ ООН «Десяте квітня», якими був підготовлений висновок, власна рекомендаційна позиція від 22.05.2018 року, відповідно до якої заявника рекомендовано визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

20 листопада 2018 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції начальника відділу по роботі з шукачами захисту складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Т.1,а.с.52-86).

Відповідно до рішення ДМС України №437-18 від 12.12.2018 року «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_1 (Т.2, а.с50-51).

Позивачу надіслано повідомлення від 04 січня 2019 року вих. №1 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Т.2,а.с. 48).

Проаналізувавши положення чинного законодавства України, що регулює спірні правовідносини, інформацію з офіційних джерел щодо ситуації в країні походження на час розгляду заяви позивача, розгляду та вирішення справи, враховуючи обставини справи, дослідивши письмові докази, особову справу позивача, що містяться в матеріалах справи та надані учасниками справи пояснення та докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з огляду на таке.

Спірні правовідносини регулюються Конвенцією про статус біженців від 28.07.1951 року та Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до положень ст.1 Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закону України), під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З метою перевірки законності рішення ДМСУ про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, необхідно з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Відповідно до частини третій статті 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає притулку, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Відповідно до роз'яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

Так, позивач зазначає, що він є прихильником територіальної цілісності України та її нинішнього європейського вектору розвитку, також позивач виступає проти режиму ОСОБА_9 на території Російської Федерації, у зв'язку цими обставинами стосовно позивача були здійснені декілька епізодів утисків за політичними мотивами, а також бездіяльності з боку держави на порушення прав позивача, які для позивача є явно помітними, кульмінацією яких стало порушення кримінальної справи стосовно позивача, тому позивач вважає, що у випадку повернення до РФ йому загрожують покарання, на які позивач не заслуговує.

Крім того, як слідує із протоколу співбесіди позивач зазначив, що на території країни його громадянської належності він зазнав переслідування за ознакою політичних переконань, що полягало у систематичному порушенні цивільних прав та бездіяльності з боку держави при неодноразових зверненнях позивача задля захисту свої прав. Також подібні переслідування полягали в цілеспрямованому притягненні позивача до адміністративної відповідальності або кримінальної відповідальності за політичними мотивами, проявлялись в псуванні майна позивача та пригніченням стосовно нього.

Зокрема, позивач зазначив, що позивачем була обрана альтернативна цивільна служба замість строкової військової служби за наявністю у позивача політичних поглядів. З самого початку проходження служби, за словами позивача, роботодавці ненавидили його, у зв'язку з мотивами несення альтернативної цивільної служби, почалися образи, не виплачували заробітну плату та незаконно звільнили позивача, яке позивач в подальшому оскаржував, проте безрезультатно.

Також, позивач зазначив, що всі епізоди переслідування позивача взаємопов'язані і розпочинаються з початку позивачем альтернативної цивільної служби. Так, в знак протесту дій роботодавця позивач одягнув прапор України на свій робочий одяг, після чого по відношенню до позивача було проведено огляд його сторінки «ВКонтакте» в присутності свідків, в якій наявні запис щодо засудження агресивної політики РФ, а тому в подальшому позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності.

В протоколі співбесіди позивач зазначає, що з самого початку агресивних дій Росії проти України активно засуджував політику Росії, що можна побачити через безліч скриншотів у соціальних мережах позивача та через політичну позицію позивача постійно пригнічували на роботі, проти позивача було порушено кримінальну справу за злочинну змову з керівництвом організацій де позивач проходив альтернативну цивільну службу.

Окрім того, позивачем надано роздруківки зі ЗМІ, які вказують на те, що переслідування за ознакою політичних переконань не є виключно особистою думкою позивача, а також підтверджені поглядам інших осіб.

Також позивач зазначив та надав суду відповідні докази на підтвердження тому, що він разом з 10 росіян подав заяву проти Росії (ОСОБА_7 та інші) до Європейського суду з прав людини, яка вже пройшла стадію комунікації від 14 травня 2018 року (№ заяви 56317/16) про засудження за публікацію зображення свастики, за що позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності.

Позивач послався на публікації: «Пермского противника войны в Украине преследуют за фото книжного развала в Киеве» 29.12.2016.

Позивач посилався на інформацію щодо країни походження http:bit.ly/2I006CD, стосовно того, що альтернативна цивільна служба діє в РФ вже більше 15 років, але у воєнкоматах призовників яка бажають до неї бути зарахованими вважають як уклоністи або божевільні.

З дослідження висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вбачається, що причиною у відмові наданні статусу біженця стало, що особа не зазнала жодних переслідувань на Батьківщині за конвенційними ознаками, відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Відсутні певний зв'язок щодо застосування до особи таких переслідувань у разі його повернення до країни походження; відсутність дискримінації або утисків за ознакою політичних переконань; можливість здійснювати самостійно захист на території країни походження; відсутність взаємозв'язку між політичними поглядами, яких ймовірно дотримується заявник та проблемами, які виникли у нього на території країни походження. Також у цьому висновку підтверджено відсутність ознак щодо визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом з метою повного та всебічного розгляду адміністративної справи здійснено моніторинг інформаційних джерел щодо вказаних позивачем обставин, зокрема:

«У зв'язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, як один із напрямків інформаційної війни агресором використовується пропаганда війни засобами масової інформації, а також представниками керівництва країни та наближеними до нього політичними діячами та науковцями.

Протести в Москві проти війни в Україні, 21 вересня 2014

Супротивників війни із Україною ОСОБА_9 називає не інакше як «зрадниками» та «п'ятою колоною».

Вже з вересня 2008 року ОСОБА_8,- російський фашист[59][60], що його називають «мозком ОСОБА_9»,- вимагав вторгнення в Україну та інші країни, що раніше входили до СРСР[61][62]: «Радянська імперія буде відновлена різними засобами: силою, дипломатією, економічним тиском… Все буде залежати від місця та часу».

13 квітня 2014 року Генеральний секретар НАТО Андерс Фог Расмуссен у заяві, опублікованій на сайті альянсу, звинуватив РФ у пропаганді війни і бажанні повалити владу в Україні.

У травні 2014 року у мережі з'явився рекламний ролик, створений восени 2013 року на замовлення Міноборони РФ, що агітує вступати до лав збройних сил РФ. Цей ролик викликав критику за пропаганду війни і його оригінал видалили з відеохостингу Vimeo (тепер він опублікований лише на Youtube)[65]

Режим ОСОБА_9 для обґрунтування агресії проводить у пропаганді лінію між «нашими» та «фашистами» в Україні. В той же час керівництво Росії продовжує пропаганду насильства по відношенню до «не наших» як щось бажане та навіть обов'язкове.

Для пропаганди використовуються навіть передачі для дітей.

Всі ці дії за законодавством Російської Федерації є злочинами «проти миру та безпеки людства»: Стаття 354 Кримінального кодексу. Публічні заклики до розв'язування агресивної війни[69].

Зазначена інформація розміщена на сайті: https://uk.wikipedia.org/wiki/Росія.

Таким чином, аналіз вище перелічених офіційних документів та інформації щодо країни походження, на яку робить посилання позивач, зіставляючи її, зокрема з політичними переконаннями позивача, суд вважає, що побоювання позивача стати жертвою політичних переслідувань у випадку повернення до країни громадянської належності є правдоподібними та переконливими.

Однак, відповідачем не здійснений достатній аналіз зв'язку, що ті рішення, які вже прийняті в країні походження позивача відносно нього в достатній мірі пов'язані з його політичними переконаннями та є саме утиском позивача, та що очікує позивача у разі його повернення до країни походження.

З огляду на вищевикладені обставини, суд вважає, що проведений відповідачем аналіз фактів щодо позивача, можливості його переслідування, вже прийнятих відносно нього рішень (щодо притягнення до адміністративної відповідальності та порушення кримінальної справи, об'явлення у розшук) та інформації щодо країни походження та можливості повернення позивача до Російської Федерації є неповний та необ'єктивний, а тому висновок відповідача про відмову у визнанні позивача особою, яка потребує додаткового захисту є передчасним.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості адміністративних актів, однак все ж суди мають проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об'єктивність та обґрунтованість є ключовим питання правового спору (п. 111 рішення від 31 липня 2008 року у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки» (CASE OF DRUZSTEVNI ZALOZNA PRIA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC); п. 157 рішення від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (CASE OF SIGMA RADIO TELEVISION LTD. v. CYPRUS).

Тому, із наведеного вище випливає, що орган міграційної служби повинен мотивувати своє рішення (висновок) і суд має право контролювати обґрунтованість такого рішення, тобто наведення органом міграційної служби доказів на підтвердження обставин, які вважає встановленими. Ненадання таких доказів є підставою для визнання рішення органу міграційної служби необґрунтованим, а, відтак, - протиправним.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 22.12.2018 року №437-18 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В той же час, суд доходить висновку, що слід відмовити у задоволенні позовної вимоги про зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з огляду на те, що суд не може перебирати на себе повноваження інших органів.

Як встановлено судом у цій справі, висновок міграційної служби щодо позивача є передчасним та потрібно вжиті додаткові заходи для перевірки інформації відносно шукача притулку.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Тому, суд дійшов висновку щодо необхідності виходу за межі позовних вимог та зобов'язання Державну міграційну службу України вирішити питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене та оцінюючи встановлені у судовому засіданні факти, суд вважає, що відповідач відмовляючи позивачу у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту діяв на не підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 належать задоволенню частково.

З огляду на те, що позивач звільнений від оплати судового збору та відсутні докази щодо понесення інших видів судових витрат, керуючись ч. 5 ст. 139 КАС України, жодні судові витрати не стягуються з іншої сторони.

Керуючись ст. ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1) до Державної міграційної служби України (, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Володимирська,9) про визнання протиправним та скасування рішення від 22.12.2018 року №437-18 про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України (, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Володимирська,9) від 22.12.2018 року №437-18 про відмову у визнанні ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1) біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України (, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Володимирська,9) вирішити питання щодо визнання ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1) біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні інших позовних вимог, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 295, 297 КАС України, з урахуванням п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний « 04» квітня 2019 року.

Суддя Л.Р. Юхтенко

.