Справа № 1340/5871/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/2223/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Судової-Хомюк Н.М.,

секретаря судового засідання Дідик Н.С.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Кухар Н.А.) про повернення позовної заяви, постановлену в м.Львові 15 січня 2019 року у справі №1340/5871/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, рішення та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

05.12.2018 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області просив визнати протиправним та скасувати рішення від 18.06.2018 та визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не поновлення позивачу пенсії, зобов`язати вчинити дії поновити виплату пенсії позивачу з 07.10.2009.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 15 січня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 повернено позивачу.

Повертаючи позовну заяву, суддя суду першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставин, які об`єктивно унеможливлювали своєчасне звернення до суду, у визначений законом строк, починаючи з 07.10.2009. Беручи до уваги те, що представником позивача не наведено інших причин поважності пропуску строку звернення до суду, суддя суду першої інстанції дійшов висновку, що слід відмовити представнику позивача у задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до суду та, як наслідок, повернути позовну заяву позивачу.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 15 січня 2019 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що у позові оскаржував незаконне рішення про відмову у поновленні пенсії від 18.06.2018, а тому строк звернення із позовом до суду позивач не пропустив. Скаржник вказує, що строк з якого може бути поновлена пенсія та строк, який встановлений для подання позову, не є тотожними. Вважає, що враховуючи статтю 120 КАС України строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення позовна заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку, тоді як матеріали справи підтверджують, що шестимісячний строк позивачем не пропущений.

Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подало відзив на апеляційну скаргу, який мотивовано тим, що з врахуванням положень Кодексу адміністративного судочинства України суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовну заяву слід повернути позивачу.

В судовому засіданні представник відповідача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, позивач в судове засідання не з`явився, явку повноважного представника не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України не відповідає.

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Львівським обласним військовим комісаріатом з 27.10.1981 призначено пенсію за вислугу років, виплата якої припинена у зв`язку з виїздом за кордон.

Як зазначено у позовній заяві з метою реалізації свого право на поновлення пенсії, ОСОБА_1 звернувся безпосередньо до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про поновлення пенсії, засвідченою нотаріально в державі Ізраїль та легалізованою печаткою апостиль у відповідності до Гаагзької Конвенції.

Оскільки Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області відмовило у поновленні пенсії, ОСОБА_1 , вважаючи таку відмову неправомірною, звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.

Відповідно до частини 6 статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Статтею 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.

При цьому суд апеляційної інстанції зауважує, що «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення високої вірогідності того, що особа могла дізнатися про порушення своїх прав, зокрема, якщо особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Умовами застосування наслідків пропуску строку звернення до суду є насамперед його пропуск, а також відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів.

Щодо визначення, власне, поважності причин пропуску строку звернення до суду, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідним вказати, що законодавством не встановлено перелік випадків, які можуть розцінюватись судом як поважні причини пропуску строків, а тому, відповідно, вирішення цього питання знаходиться у виключній компетенції суду, до якого з адміністративним позовом звертається позивач.

Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними в конкретній справі залежить від вказаних у позовній заяві причин, підтверджених відповідними засобами доказування, та доданих до неї матеріалів.

З матеріалів справи встановлено, що разом із позовною заявою подано клопотання про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою, яке мотивовано тим, що про порушення прав позивач дізнався в той момент, коли отримав лист №11465/03.29-15 від 18.06.2018 яким відповідач відмовив поновити виплату пенсії.

Окрім того, позивач зазначав, що з листів-відповідей від різних територіальних управлінь Пенсійного фонду України починаючи з 07.10.2009 отримав інформацію, що громадяни України, які виїхали за межі держави, не мають права на поновлення пенсії, оскільки відсутні нормативно-правові акти, які визначають механізми виплати пенсій громадянам України, які постійно проживають за кордоном, і з якими між Україною не укладено міжнародних договорів.

Водночас, вважаючи вказані у клопотанні про поновлення строку звернення до суду обставини не поважними, ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 10.12.2018 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк, який не може перевищити десяти днів з дня вручення вказаної ухвали, для усунення недоліку позовної заяви, а саме скерування на поштову адресу суду першої інстанції заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з обґрунтуванням причин пропуску та доказів, що підтверджують причини пропуску.

На виконання вимог вказаної ухвали суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав заяву про усунення недоліків позовної заяви разом з клопотанням про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою (зареєстрована судом першої інстанції 28.12.2018).

В поданому клопотанні зазначено, що позивач, не маючи відповідних юридичних знань та не знаючи особливостей пенсійного законодавства, був введений органами ПФУ в оману та був впевнений, що не має права на поновлення пенсії до моменту визначення механізму виплати пенсії в законодавстві України або до укладення договору між державами. Тільки 29.03.2018 від адвоката позивач дізнався, що з 2009 року має право на пенсію і немає жодної необхідності чекати створення нового закону або укладення міждержавного договору, а тому 07.06.2018 подав заяву про поновлення виплати пенсії. Листом №11465/03.29-15 від 18.06.2018 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області відмовило у поновленні пенсії позивачу, що стало підставою для звернення до суду протягом шестимісячного строку.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції з пояснень представника відповідача та наданих копій документів встановлено, що 07.06.2018 ГУ ПФУ у Львівській області зареєстрована заява ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 за дорученням, від 30.05.2018 про поновлення виплати раніше призначеної пенсії до якої долучено нотаріально засвідчену та апостильовану заяву про витребування пенсійної справи та поновлення виплати пенсії підписану ОСОБА_1 .

За результатами розгляду поданої заяви відповідач листом від 18.06.2018 №11465/03.29-15 повідомив заявника, що заяви від 29.03.2018 та від 30.05.2018 не є особистим зверненням за поновленням виплати пенсії, так як не написані особисто заявником і особисто не подані до ГУ ПФУ у Львівській області з пред`явленням паспорта або іншого документа, який посвідчує особу, як того вимагає законодавство.

Вказаний лист-відповідь, як зазначено у позовній заяві, став підставою для звернення із позовом до суду.

Аналізуючи обставини справи в контексті поданого позову та апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали не надав належну оцінку покликанню позивача в позовній заяві на те, що строк звернення до суду позивачем не пропущений з покликанням на момент отримання листа від 18.06.2018 №11465/03.29-15, яким повідомлено про відсутність підстав для поновлення пенсії на підставі поданих заяв, та до моменту подання позовної заяви 05.12.2018.

Зазначені обставини не проаналізовано (не перевірено) судом першої інстанції як підстави для висновку про звернення позивача до адміністративного суду в межах строку встановленого КАС України.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що суд не повинен тлумачити положення статті 122 КАС України у такий спосіб, щоб створювати штучні перешкоди для доступу до правосуддя в адміністративній справі. Адміністративний суд керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Водночас, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Так, Європейський суд з прав людини у п.27 рішення від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (Заява № 24402/02), яке набуло статусу остаточного 20 серпня 2010 року, зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див., наприклад, рішення у справі «Ашінгдан проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), від 28 травня 1985 року, пункт 57, Серія A, № 93).

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України» (Заява № 377/02) у п.52 «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (Рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-ІІ)».

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційний інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, оцінюючи обставини, за яких позивачу стало відомо про порушення своїх прав, не надав таким належну оцінку, не врахував всіх наведених позивачем доводів поважності пропуску строку звернення із позовом до суду, а також часових рамок, в яких подано позовну заяву, що вказує на відсутність ознак зловживання позивачем правом звернення до суду, а тому прийшов до помилкового висновку щодо повернення позовної заяви, що має наслідком задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваної ухвали як такої, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направленню справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 310, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 15 січня 2019 року про повернення позовної заяви у справі № 1340/5871/18 скасувати та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складно 04.04.2019