Справа № 826/340/17
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/340/17 Судді першої інстанції: головуючий суддя - Мазур А.С., судді: Аблов Є.В., Літвінова А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.,

за участю секретаря судового засідання Пушенко О.І.

позивача: ОСОБА_1;

представник відповідача: Каратун Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 12 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовними вимогами до Національного банку України про визнання неправомірними дії відповідача в частині ненадання відповіді на інформаційний запит від 06.12.2016 про розмір середніх процентних ставок кредитів в іноземній валюті (долари США), сплачувані Публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк" кредиторам банку станом на 2009-2016 роки та зобов'язання останнього надати запитувану інформацію позивачу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як розпорядник інформації про середні процентні ставки кредитів в іноземній валюті (долари США), сплачувані ПАТ "Укрсоцбанк" кредиторам банку за 2009 - 2016 роки протиправно ухиляється від надання позивачу запитуваної інформації, яка міститься у його володінні.

Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 12.12.2018 р. у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно досліджені докази, не правильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Апелянт зазначає, що будь-яка публічна інформація є відкритою, а відтак запитувана інформація стосовно надання інформації про середні проценті ставки кредитів в іноземній валюті, сплачувані ПАТ «Укрсоцбанк» кредиторам цього банку станом на 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2015 повинна була бути надана відповідачем. Окрім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не встановлено, що запитувана інформація перебуває у володінні Національного банку України.

Окрім того, НБУ не надав суду ані перелік відомостей, які відносяться ним до інформації з обмеженим доступом, де б було зазначено, що запитувана ним інформація відноситься до банківської таємниці, ні внутрішні положення НБУ та його департаментів (зокрема, Департаменту банківського нагляду), де встановлений спеціальний порядок поводження та ведення діловодства з документами, що містять інформацію з обмеженим доступом, ні письмові зобов'язання зберігати банківську таємницю від осіб, яким було доручено підготувати відповідь на запит позивача.

Також, НБУ не було надано суду ані плану перевірки, ані направлення на проведення перевірки, ані довідку про проведення перевірки, ані звіт про інспекційну перевірку або безвиїзного нагляду.

Таким чином, апелянт вважає, що законних підстав для обмеження доступу до публічної інформації немає, а відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Національним банком України подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свої заперечення відповідач обґрунтовує тим, що визначальним критерієм публічної інформації є те, що така інформація має бути зафіксована (відображена, задокументована) будь-якими засобами й на будь-яких носіях. Звернення до розпорядника публічної інформації для відповіді на яке таку інформацію спочатку необхідно створити не є інформаційним запитом. Національний банк України не є розпорядником запитуваної інформації, оскільки жодними нормативно-правовими актами не передбачено обов'язку складання статистичної звітності саме за такими критеріями.

Разом з тим, інформація отримана Національним банком України про ПАТ «Укрсоцбанк» та його клієнтів під час здійснення банківського нагляду є банківською таємницею та відповідно до вимог ст. 68 Закону України «Про Національний банк України» не підлягає оприлюдненню.

В судовому засіданні позивачем заявлено клопотання про виклик свідків, а саме: ОСОБА_4 - заступника директора Департаменту - начальника Першого управління нагляду Департаменту банківського нагляду НБУ та ОСОБА_5, які готували та підписували надану позивачу відповідь.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти виклику вказаних осіб, оскільки в даній справі позивачем не оскаржується відповідь, надана Національним банком України. Окрім того, представник відповідача зазначив, що ОСОБА_5 на сьогоднішній день не є співробітником банку.

Виходячи із наведеного, заявлене позивачем клопотання про виклик свідків відхилене колегією суддів як передчасне.

У відповідності до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 06.12.2016 р. ОСОБА_1 направив через приймальну громадян Національного Банку України інформаційний запит, в якому просив надати інформацію про середні процентні ставки кредитів в іноземній валюті (долари США), сплачувані ПАТ "Укрсоцбанк" кредиторам цього банку станом на 2009-2016 роки. Також позивач подав окремий запит від 06.12.2016 щодо надання документу з матеріалів попередньо розглянутого звернення позивача до Національного банку України від 09.03.2009 №28-106/8520-12756 з приводу дотримання ПАТ "Укрсоцбанк" норм законодавства при оформленні валютного кредиту.

З тверджень позивача, відповідач своїм листом від 12.12.2016 №61-0013/1534-3575 надав інший додаток до листа, а саме: від 12.03.2009 №40-2015/1534-3575, що міститься в матеріалах справи, тим самим умисно ухилився від надання відповіді по суті запиту.

20.12.2016 позивач направив до Національного банку України черговий інформаційний запит, яким повторно просив надати у семиденний строк інформацію про середні процентні ставки кредитів в іноземній валюті, сплачувані ПАТ "Укрсоцбанк" кредиторам цього банку за 2009-2016 роки та направити лист НБУ від 09.03.2009 №28-106/8520-12756.

Станом на 29.12.2016 позивач відповіді на свій запит в запитувані строки не отримав, внаслідок чого вважає, що відповідач свідомо ухилився від розгляду запиту по суті, тим самим порушивши гарантоване право позивача на інформацію, що стало підставою для його звернення до суду із позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що запитувана позивачем інформація є банківською таємницею, а тому відповідач правомірно відмовив позивачу у її наданні.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, згідно із ст. 57 Закону України «Про Національний банк України» від 20 травня 1999 року N 679-XIV (надалі - Закон N 679-XIV) для здійснення своїх функцій Національний банк має право безоплатно одержувати від банків, учасників банківських груп та юридичних осіб, які отримали ліцензію Національного банку, а також від осіб, стосовно яких Національний банк здійснює наглядову діяльність відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність», інформацію про їх діяльність та пояснення стосовно отриманої інформації і проведених операцій.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 68 зазначеного Закон, Національний банк України публікує в офіційних виданнях поточну банківську інформацію, інформацію з питань грошово-кредитної та банківської статистики, яка не належить до державної та банківської таємниці.

Як вбачається з матеріалів справи, до Національного банку України надійшов запит від позивача про надання інформації про середні процентні ставки кредитів в іноземній валюті (долари США), сплачувані ПАТ «Укрсоцбанк» кредиторам цього банку станом на 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016 р.

Національний банк України розглянув запит позивача та в межах своєї компетенції направив відповідь листом від 03.01.2017 р. № 20-0009/56, яким відмовив у наданні інформації про середні процентні ставки кредитів в іноземній валюті (долари США), сплачувані ПАТ «Укрсоцбанк» кредиторам цього банку станом на 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016 р.

Відповідач на прохання позивача першочергово відповів на запит від 06.12.2016, направивши листом від 12.12.2016 №61-0013/100800 копію листа від 12.03.2009 №40-215/1534-3575 і під час розгляду даної справи 03.01.2017 направив відповідь на запит позивача від 06.12.2016, якою відмовив у наданні інформації про розмір середніх процентних ставок кредитів в іноземній валюті (долари США), сплачувані Публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк" кредиторам банку станом на 2009-2016 з підстав, що дана інформація належить до банківської таємниці у розумінні положень ст. 60 Закону України "Про банки і банківську діяльність".

У відповідь на запит від 15.09.2017, відповідач листом від 04.10.2017 №20-0009/67884 повідомив, що інформація про зобов'язання емітента є складовою інформації про господарську та фінансову діяльність емітента, яка включається в річну інформацію емітентів, які здійснили приватне (закрите) розміщення цінних паперів, а також приватних (закритих) акціонерних товариств, які не здійснювали публічне (відкрите) розміщення цінних паперів, крім публічних акціонерних товариств, які здійснили приватне (закрите) розміщення цінних паперів. А вся інформація, що підлягає оприлюдненню, розміщується акціонерними товариствами на їх офіційному веб-сайті.

Судом першої інстанції встановлено, що запитувана позивачем у запиті від 06.12.2016 р. інформація була розглянута відповідачем з порушенням строку для її надання, проте оскільки інформаційний запит не є предметом розгляду даної справи, вказана обставина не впливає на суть даного спору, позаяк його предметом є оскарження змісту відповіді щодо ненадання інформації відповідачем саме про розмір середніх процентних ставок кредитів в іноземній валюті (долари США), сплачувані Публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк" кредиторам банку станом на 2009-2016 роки та зобов'язання останнього надати запитувану інформацію позивачу.

Окрім того, судом першої інстанції з'ясовано обставини щодо надання відповіді позивачу на його інформаційний запит від 06.12.2016 про надання документу з матеріалів попередньо розглянутого у 2009 році звернення ОСОБА_1 до Національного банку України з приводу дотримання ПАТ "Укрсоцбанк" норм законодавства при оформленні валютного кредиту, зокрема те, що відповідач вчасно відповів на вказаний запит листом від 12.12.2016 №61-0013/100800 із додатком від 12.03.2009 №40-215/1534-3575.

Проте, перевірити повноту та достовірність інформації, наданої в листі та дослідити в судовому засіданні документи про які вказується як у запиті, так і у відповіді, суд не зміг, оскільки відповідачем було надано акт №20, схвалений протоколом від 16.01.2017 про вилучення документів для знищення.

Надаючи оцінку доводам позивача стосовно того, що запитувана ним інформація є відкритою, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 7 грудня 2000 року N 2121-III (надалі - Закон N 2121-III), банківською таємницею є інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку і розголошення якої може завдати матеріальної чи моральної шкоди клієнту, є банківською таємницею.

Банківською таємницею, зокрема, є: відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України; операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; фінансово-економічний стан клієнтів; системи охорони банку та клієнтів; інформація про організаційно-правову структуру юридичної особи - клієнта, її керівників, напрями діяльності; відомості стосовно комерційної діяльності клієнтів чи комерційної таємниці, будь-якого проекту, винаходів, зразків продукції та інша комерційна інформація; інформація щодо звітності по окремому банку, за винятком тієї, що підлягає опублікуванню; коди, що використовуються банками для захисту інформації.

Інформація про банки чи клієнтів, що збирається під час проведення банківського нагляду, становить банківську таємницю.

Суд першої інстанції зазначив, що положення цієї статті не поширюється на інформацію, яка підлягає опублікуванню. Перелік інформації, що підлягає обов'язковому опублікуванню, установлюється Національним банком та додатково самим Банком на його розсуд. А відтак, ПАТ "Укрсоцбанк" вправі самостійно визначає перелік відомостей, які підлягають публікуванню на його веб-сайті, в тому числі інформацію про зобов'язання емітента.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За порядком доступу інформація поділяється на відкриту та з обмеженим доступом (ч. 1 ст. 20 Закону України «Про інформацію» від 2 жовтня 1992 року N 2657-XII (надалі - Закон N 2657-XII)).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року N 2939-VI (надалі - Закон N 2939-VI) таємна інформація - інформація, доступ до якої обмежується відповідно до частини другої статті 6 цього Закону, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству і державі. Таємною визнається інформація, яка містить державну, професійну, банківську таємницю, таємницю досудового розслідування та іншу передбачену законом таємницю.

У відповідності до положень ст. 1076 ЦК України банк гарантує таємницю банківського рахунка, операцій за рахунком і відомостей про клієнта. Відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їхнім посадовим і службовим особам, такі відомості можуть бути надані виключно у випадках та в порядку, встановлених Законом № 2121-ІІІ.

Згідно ст. 62 Закону N 2121-III та Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затверджених постановою Правління Національного банку України від 14 липня 2006 р. N 267, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 3 серпня 2006 р. за N 935/12809, інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається на письмовий запит або з письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи.

Інформація про залишок коштів на банківському рахунку, майнові права на кошти на якому є предметом обтяження, операції за ним, обтяження, стосовно яких до банку надійшли повідомлення, у тому числі взяті банком на облік, інші обмеження права розпоряджання рахунком розкривається також на письмовий запит обтяжувача, якщо право обтяжувача на отримання відповідної інформації передбачено правочином, на підставі якого виникає таке обтяження; за рішенням суду; органам прокуратури України, Служби безпеки України, Державному бюро розслідувань, Національної поліції, Національному антикорупційному бюро України, Антимонопольного комітету України - на їх письмову вимогу стосовно операцій за рахунками конкретної юридичної особи або фізичної особи - суб'єкта підприємницької діяльності за конкретний проміжок часу; центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику на письмову вимогу суду або за рішенням суду. Особи, винні в порушенні порядку розкриття та використання банківської таємниці, несуть відповідальність згідно із законами України.

Статтею 1 Закону N 2939-VI визначено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Аналіз наведеної статті свідчить про те, що розпорядником інформації може бути надана виключно та інформація, що була створена або отримана в процесі діяльності останнього, або знаходиться у його володінні.

Закон N 2939-VI не регулює відносин зі створення публічної інформації; предметом його регулювання є діяльність з приводу інформації, яка вже існує (створена, отримана, знаходиться у володінні) на момент виникнення конкретних інформаційних відносин з приводу неї. Тому на підставі згаданого Закону має бути забезпечено доступ як до інформації, створеної (отриманої) до набрання ним чинності (9 травня 2011 року), так і до інформації, створеної (отриманої) після цієї дати.

Виходячи із аналізу положень Закону N 2939-VI, беручи до уваги роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року N 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації», слід дійти висновку, що надання запитуваної інформації в розумінні Закону N 2939-VI можливе лише щодо існуючої (готової) інформації, яка знаходиться у володінні розпорядника та, яка не потребує створення нової інформації шляхом проведення аналітичної роботи.

Колегія суддів вважає, що надання відповідачем запитуваної позивачем інформації неможливе без проведення аналітичної роботи та створення нової інформації, оскільки остання стосується тривалого проміжку часу та значної кількості осіб.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на постанову Правління Національного банку України від 19.03.2003 № 124 «Про затвердження Правил організації статистичної звітності, що подається до Національного банку України», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.05.2003 р. за № 353/7674, якою передбачено складання певних статистичних звітів за формою № 505 та формою №310Д, оскільки останні містять інформацію про надані протягом звітного періоду територіальними управліннями Національного банку України реєстраційні свідоцтва і додатки до реєстраційних свідоцтв, а також дані з реєстраційного свідоцтва на одержання кредиту в іноземній валюті від іноземного кредитора та повідомлень про договір.

Окрім того, колегія суддів відхиляє посилання позивача на наявність у звітах за формою № 310Д (щодення) «Звіт про суми і вартість кредитів (у процентах річних)» запитуваної інформації, оскільки за своїм змістом в них відображалася загальна інформація про надані та отримані установою банку кредити фізичних та юридичних осіб нерезидентів тощо.

З наведеного вбачається, що відповідач не володіє запитуваною позивачем інформацією, оскільки ані за своїм змістом, ані за своєю формою, інформація щодо середніх процентних ставок кредитів в іноземній валюті (долари США), сплачувані ПАТ «Укрсоцбанк» кредиторам у вищевказаних звітах не міститься.

01.03.2018 р. постанова Правління Національного банку України від 19.03.2003 р. № 124 втратила чинність.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 Закону N 2121-III службовці банку при вступі на посаду підписують зобов'язання щодо збереження банківської таємниці. Керівники та службовці банків зобов'язані не розголошувати та не використовувати з вигодою для себе чи для третіх осіб конфіденційну інформацію, яка стала відома їм при виконанні своїх службових обов'язків.

Банки зобов'язані забезпечити збереження банківської таємниці шляхом: 1) обмеження кола осіб, що мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю; 2) організації спеціального діловодства з документами, що містять банківську таємницю; 3) застосування технічних засобів для запобігання несанкціонованому доступу до електронних та інших носіїв інформації; 4) застосування застережень щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення у договорах і угодах між банком і клієнтом.

Таким чином, інформація отримана Національним банком України про ПАТ «Укрсоцбанк» та його клієнтів під час здійснення банківського нагляду становить банківську таємницю, а відтак в силу приписів ст. 68 Закону N 679-XIV не підлягає розголошенню.

З огляду на вказане, суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що Національний банк України не мав права розголошувати витребувану в запиті інформацію, оскільки остання отримана банком в процесі здійснення банківського нагляду, що є банківською таємницею у розумінні ст. 60 Закону N 2121-III.

Окрім того, судом першої інстанції вірно зазначено, що позивач просив розкрити інформацію не щодо себе, а щодо процентних ставок всіх кредиторів - клієнтів ПАТ «Укрсоцбанк».

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, а тому колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 229, 243, 244, 250, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 12 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: Л.О.Костюк

О.Є.Пилипенко

Повний текст постанови виготовлено 04.04.2019 р.