Справа № 640/17988/18
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2019-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 квітня 2019 року № 640/17988/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Міністерства оборони України
доДержавної аудиторської служби України
третя особа, яка не Товариство з обмеженою відповідальністю «Трейд Коммодіті»

заявляє самостійних

вимог на предмет спору

про визнання дій протиправними та скасування рішення в частині

представники позивача: Кривошея Д.А., Гордієнко В.І.;

учасників справи: відповідача: Дяченко С.В., Татарчук А.В.;

третьої особи - Новікова В.О.,

ВСТАНОВИВ:

Міністерство оборони України (далі - позивач або Міністерство) подало на розгляд Окружному адміністративному суду міста Києва позов до Державної аудиторської служби України (надалі - відповідач або Держаудитслужба), у якому просить суд:

- визнати дії відповідача при складанні пункту 4 вимоги від 15.06.2018 № 08-14/562 протиправними та незаконними;

- скасувати пункт 4 вимоги від 15.06.2018 № 08-14/562.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.11.2018 (суддя Пащенко К.С.) відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено до розгляду в підготовче засідання на 18.12.2018.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.12.2018 залучено до участі Товариство з обмеженою відповідальністю «Трейд Коммодіті» (в подальшому - третя особа або ТОВ «Трейд Коммодіті») у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

У судовому засіданні 18.12.2018 у справі судом оголошено перерву до 21.02.2019.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.02.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 14.03.2019.

14.03.2019 заслухавши в судовому засіданні представників сторін та третьої особи, зважаючи на заявлене останніми клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження, суд ухвалив адміністративну справу, відповідно до частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України (в подальшому - КАС України), розглядати в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

В якості підстави позову позивач зазначив, що викладені у спірному пункті вимоги порушення є безпідставними, необґрунтованими та суперечать положенням законодавства України. Зокрема, наголосив, що останній день поставки за договором від 18.05.2016 № 286/1/16/17 припав на вихідний, у зв`язку із чим надходження палива від ТОВ «Трейд Коммодіті» відбулось на наступний робочий день, тобто 18.07.2016, що відповідає положенням статті 254 Цивільного кодексу України. На думку Міністерства, відповідач не проаналізував належним чином правильність та обґрунтованість наданих позивачем заперечень на акт ревізії від 03.05.2018 № 08-21/3 та надав на зазначені заперечення письмовий висновок, в якому жодним чином не спростовані та взагалі не проаналізовані заперечення позивача щодо спірного питання та не зазначено, які саме дії позивач має вчинити для їх усунення.

Відповідач в наданому суду відзиві на адміністративний позов просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не спростовано того, що ним не використано право на отримання банківсько гарантії у ПАТ «БАНК ВОСТОК» на загальну суму 8509,5 тис. грн. Крім того, на думку відповідача, Міністерством не зазначено ані в чому полягає неправомірність оскаржуваного рішення, ані чим таке рішення порушує його права та інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Третя особа в письмових поясненнях з приводу заявлених позовних вимог повідомляє, що позивач не міг скористатись правом на отримання банківської гарантії у ПАТ «БАНК ВОСТОК» на загальну суму 8509,5 тис. грн., оскільки господарські зобов`язання за договором постачання ТОВ «Трейд Коммодіті» виконані в повному обсязі та в строки, встановлені договором. Також, підкреслює, що оскаржувана вимога відповідача є обов`язковою до виконання, а відтак може бути оскаржена у судовому порядку, оскільки породжує певні обов`язки для позивача. Вважає, що позов є обґрунтованим та просить його задовольнити.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідачем у січні-квітні 2018 року проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.01.2016 по завершений місяць 2018 року, за результатами якої складено акт від 03.05.2018 № 08-21/3.

На підставі висновків, викладених в акті ревізії, відповідачем складено та направлено на адресу позивача вимогу від 15.06.2018 № 08-14/562 щодо усунення порушень законодавства, в якій процитовано висновки акта ревізії щодо виявлених порушень, зокрема в пункті 4 якого зазначено, що Міністерство не використало право на отримання банківської гарантії у ПАТ «БАНК ВОСТОК» на загальну суму 8509,5 тис. грн., при тому, що за укладеним договором ТОВ «Трейд Коммодіті» не дотримало строк постачання пально-мастильних матеріалів до військової частини НОМЕР_1 .

Також, зазначеною вимогою відповідача зобов`язано позивача усунути виявлені порушення в установленому законодавством порядку.

Не погоджуючись з пунктом 4 вимоги, а також діями відповідача при складанні зазначеного пункту, позивач звернувся із відповідним позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд вказує на наступне.

Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначені Законом України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26.01.1993 № 2939-ХІІ (скорочено - Закон № 2939-ХІІ), відповідно до пункту 7 статті 10 якого органу державного фінансового контролю надається право пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Згідно із пунктом 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43 (нижче - Положення), Державна аудиторська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України та який забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Відповідно до покладених на неї завдань Держаудитслужба вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших осіб підприємств, установ та організацій, що контролюються, усунення виявлених порушень законодавства; здійснює контроль за виконанням таких вимог; звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (підпункт 9 пункту 4 Положення).

При цьому, для виконання покладених на неї завдань Держаудитслужба, у відповідності до підпунктів 16, 23 пункту 6 Положення, має право пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; у разі виявлення збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір в установленому законодавством порядку.

Аналіз наведених норм свідчить, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред`являти обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

Водночас, при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку та звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (пункти 10, 13 статті 10 Закон № 2939-ХІІ).

Відповідно до статті 2 Закону № 2939-ХІІ, державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, інспектування, перевірки закупівель та моніторингу закупівлі.

Інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті (стаття 4 Закону № 2939-ХІІ).

Порядок проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 № 550 (в подальшому - Порядок).

Пунктом 3 Порядку визначено, що акт ревізії - це документ, який складається посадовими особами контролюючого органу, що проводили ревізію, фіксує факт її проведення та результати.

За змістом пункту 35 Порядку, результати ревізії оформляються актом, який складається на паперовому носії державною мовою і повинен мати наскрізну нумерацію сторінок. Акт ревізії містить: вступну частину, в якій зазначаються підстава для проведення ревізії, тема ревізії, повна назва об`єкта контролю, його місцезнаходження, відомості про організаційно-правову форму та форму власності, дати початку і закінчення ревізії, період, який підлягав ревізії, перелік посадових осіб контролюючого органу та залучених спеціалістів, що проводили ревізію, перелік посадових осіб, які відповідали за фінансово-господарську діяльність об`єкта контролю у період, що підлягав ревізії; констатуючу частину, в якій наведено інформацію про результати ревізії в розрізі кожного питання програми із зазначенням, за який період, яким способом (вибірковим, суцільним) та за якими документами перевірено ці питання, висновок про наявність або відсутність порушень законодавства, а також у разі наявності визначений в установленому законодавством порядку розмір збитків, завданих державі чи об`єкту контролю внаслідок таких порушень.

Слід наразі зазначити, що обов`язковою ознакою дій суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер.

Із наведеного випливає, що внесення службовими особами відповідача відомостей до акта ревізії, а також висновки, викладені в акті, не створюють правових наслідків у формі прав, обов`язків, їх зміни чи припинення для підконтрольних установ.

Натомість, висновки акта можуть бути підтверджені або спростовані судом при розгляді спору про законність рішень, дій, в основу яких покладені згадувані висновки акта.

Зокрема, в даному випадку позивачем оскаржуються пункт 4 вимоги відповідача від 15.06.2018 № 08-14/562 щодо усунення порушень законодавства, а також дії відповідача при складанні вказаного пункту.

З огляду на правову природу письмової вимоги контролюючого органу, вона породжує правові наслідки (зокрема обов`язки) для свого адресата, відтак наділена рисами правового акта індивідуальної дії (з урахуванням її змістовної складової незалежно від форми документа, в якому вона міститься) і такий акт може бути предметом судового контролю в порядку адміністративного судочинства у разі звернення із відповідним позовом.

При цьому «законність» письмової вимоги контролюючого органу безумовно передбачає її обґрунтованість, тобто наявність підстав для її скерування адресату.

У даній справі, зміст спірної вимоги, яка є індивідуально-правовим актом, а відтак породжує права і обов`язки для підконтрольної установи, якій вона адресована, полягає в тому, щоб усунути виявлені порушення законодавства та надати інформацію про вжиті заходи з усунення порушень та недоліків.

Додатково про обов`язковий характер даної вимоги свідчить застереження в ній про те, що її невиконання є підставою для звернення до суду в інтересах держави.

Водночас, спірна вимога, як індивідуально-правовий акт, в силу закону обов`язкова до виконання підконтрольною установою, прийнята з порушенням вимог закону щодо її змісту, оскільки є неконкретизованою.

Як встановлено судом та визнається відповідачем у відзиві на адміністративний позов, в оскаржуваному пункті вимоги, як і в акті ревізії не зазначено про порушення вимог чинного законодавства, а зазначено лише факт недотримання строку постачання пально-мастильних матеріалів ТОВ «Трейд Коммодіті», що давало право позивачу використати право на отримання банківської гарантії.

Більше того, зі змісту оскаржуваної вимоги убачається, що відповідач не зобов`язував позивача відшкодовувати збитки, обмежившись загальним посиланням на необхідність усунути виявлені порушення.

Так, вимога, пункт 4 якої обмежений констатацією факту недотримання строку постачання пально-мастильних матеріалів ТОВ «Трейд Коммодіті», що давало право позивачу використати право на отримання банківської гарантії, не містить визначення конкретних дій, обов`язкових до виконання позивачем для усунення виявлених порушень.

Спонукання позивача самостійно визначити, які саме заходи слід вжити для усунення виявлених порушень, в свою чергу, може призвести до нового можливого порушення позивачем чинного законодавства. В даному випадку відповідна вимога суперечить вимогам законодавства, оскільки не містить спосіб усунення порушення, що, в свою чергу, є одним з її обов`язкових елементів як акта індивідуальної дії.

Під час вирішення справ, предметом яких є правомірність вимог контролюючих органів, скерованих на адресу підконтрольних суб`єктів, судам належить, виходячи з правової природи письмової вимоги контролюючого органу, враховувати чи прийнята вона на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством.

З метою встановлення того, чи контролюючим органом при прийнятті спірної вимоги владні управлінські функції реалізовані у передбачений законом спосіб, суду належить надати правову оцінку змісту вимоги як індивідуально-правового акта.

Правову позицію щодо необхідності врахування судами змісту вимог Держаудитслужби викладено в постановах Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 826/3350/17 та від 11.09.2018 у справі № 825/1481/16.

По суті, пункт вимоги, що оскаржується у даній справі, відтворює висновок відповідача, викладений в акті від 03.05.2018 № 08-21/3, оформленому за результатами ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.01.2016 по завершений місяць 2018 року.

Досліджуючи зміст оскаржуваного пункту вимоги, судом встановлено наступне.

Між позивачем, як замовником, та третьою особою, як постачальником, укладений договір від 18.05.2016 № 286/1/16/17 про постачання для державних потреб палива рідинного та газу; олив мастильних, для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується постачати у 2016 році паливо рідинне та газ; оливи мастильні (лот 15 - паливо дизельне підвищеної якості (Євро) класу 1 виду ІІ або еквівалент, а саме еквівалент паливо дизельне ДТ-З-К5, клас 2) (за договором - продукція) для потреб Міністерства оборони України згідно специфікації, а замовник забезпечити приймання продукції та її оплату в асортименті, кількості, у строки і за цінами згідно зі специфікацією.

Розділом ХІ Договору передбачені додаткові умови, а саме: постачальник забезпечив виконання своїх зобов`язань за Договором у розмірі 5 % від суми Договору (гарантія виконання зобов`язань від 16.05.2016 № ДГ2016-0058 видана ПАТ «БАНК ВОСТОК» на суму 8509500,00 грн. (вісім мільйонів п`ятсот дев`ять тисяч п`ятсот гривень). Замовник зобов`язується повернути постачальнику забезпечення виконання Договору не пізніше трьох банківських днів після документального підтвердження виконання останнім не менше 99 % від загального обсягу за Договором. Підставою для повернення забезпечення виконання цього Договору є виконання постачальником всіх умов Договору, та у визначені строки (терміни). Якщо будуть мати місце порушення щодо виконання умов цього Договору, або постачено продукції менше 99 % від загального обсягу, забезпечення виконання Договору не повертається (підпункти 11.1.1-11.1.3 пункту 11.1).

Відповідно до розділу IV Договору, постачальник зобов`язаний надати замовнику після постачання продукції, в тому числі, акт прийому форма № 4.

Строк постачання становить 60 днів з дати підписання Договору.

При цьому, суд зауважує на визначенні порядку початку перебігу терміну та порядку вчинення дій в останній день строку.

Так, частиною першою статті 3 Європейської конвенції про обчислення строків від 16 травня 1972 року встановлено, що строки, обчислені у днях, тижнях, місяцях і роках починаються опівночі dies a quo і спливають опівночі dies ad quem.

За змістом статті 2 цієї Конвенції термін «dies a quo» означає день, з якого починається відлік строку, а термін «dies ad quem» означає день, у який цей строк спливає.

Статтею 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Як визначено статтею 255 Цивільного кодексу України, у випадку коли строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції. Письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв`язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.

Оскільки договір № 286/1/16/17 підписаний 18.05.2016, то строк, сплив 17.07.2016 о 24 год. 00 хв., тоді як згідно із актом прийому пально-мастильних матеріалів № 251 датою початку приймання палива дизельного клас 1 (CS51) є 17.07.2016, тобто в межах строку.

При цьому, з урахуванням передбачених Договором умов поставки (DDP - склад замовника), суд дійшов висновку, що період з 17.07.2016 по 29.07.2016, протягом якого позивачем здійснювалось приймання поставленої продукції, не зараховується в загальний строк поставки, оскільки продукція на момент початку приймання уже була поставлена на склад замовника - до військової частини НОМЕР_1 .

Отже, суд констатує, що третьою особою здійснено поставку пально-мастильних матеріалів з дотриманням строків, передбачених договором від 18.05.2016 № 286/1/16/17, що, в свою чергу, спростовує висновки відповідача щодо недотримання строку постачання пально-мастильних матеріалів ТОВ «Трейд Коммодіті», що давало право позивачу використати право на отримання банківської гарантії.

Окрім цього, відповідні висновки безпідставно включені відповідачем до пункту 4 вимоги, оскільки не містять порушень законодавства.

При цьому, відсутність порушень унеможливлює визначення способу їх усунення та порядку відшкодування збитків.

Також, суд наголошує, що внесення третьою особою банківської гарантії за договором поставки здійснювалось без використання коштів державного і місцевого бюджету, а відтак питання використання права на отримання банківської гарантії не входить до предмету ревізії, за результатами якої складено та направлено на адресу позивача оскаржувану вимогу.

Частинами першою та другою статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі альтернативно - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР та вона набула чинності для України 11.09.1997. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, відповідно до частини другої статті 2 КАС України, означає, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003, яке, відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.

При цьому, прийняття рішення, вчинення (невчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, проаналізувавши всі обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що доводи позивача щодо протиправності пункту 4 вимоги від 15.06.2018 № 08-14/562, а також дій відповідача при складанні вказаного пункту вимоги є обґрунтованими і вмотивованими.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 72-77, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Міністерства оборони України - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії Державної аудиторської служби України при складанні пункту 4 вимоги від 15.06.2018 № 08-14/562.

3. Скасувати вимогу від 15.06.2018 № 08-14/562 в частині пункту 4 (чотири).

4. Cтягнути на користь Міністерства оборони України (адреса: 03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, буд. 6, ідентифікаційний номер - 00034022) за рахунок бюджетних асигнувань Державної аудиторської служби України (адреса: 04070, м. Київ, вул. П. Сагайдачного, буд. 4, ідентифікаційний код - 40165856) понесені Міністерством оборони України витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 525,00 грн. (три тисячі п`ятсот двадцять п`ять гривень).

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.
Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко