Справа № 160/3100/19
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

09 квітня 2019 р. Справа № 160/3100/19

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Лозицька І.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Павлоградської міської ради, третя особа: Павлоградська служба у справах дітей про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

05.04.2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з позовом до Відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Павлоградської міської ради, третя особа: Павлоградська служба у справах дітей, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Павлоградської міської ради та зобов'язати включити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в число власників квартири АДРЕСА_1 та видати на її ім'я свідоцтво про право власності на житло.

В обґрунтування свого позову позивачі зазначили, що не погоджуються з діями відповідача та вважають їх протиправними, а саме: з діями щодо проведеної 09.11.2009 року приватизації квартири АДРЕСА_1 на одну ОСОБА_2, та щодо видачі їй свідоцтва про право власності № 28195, відповідно до якого, вона є одноособовим власником зазначеної квартири. За поясненнями позивачів, вони та неповнолітні ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є членами однієї сім'ї, але під час проведеної приватизації не був врахований безперечний факт постійного проживання в квартирі неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Але, посилаючись на судову практику, позивачі зазначили, що при приватизації житлового приміщення прописані в ньому діти, в обов'язковому порядку повинні брати участь у приватизації, будь-яке обмеження або відмова у такому випадку, не допускаються. Однак, долю неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, не було вирішено під час приватизації спірної квартири.

З огляду на це, позивач звертається до адміністративного суду, оскаржуючи дії відповідача щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 на одну ОСОБА_2 без врахування прав та інтересів неповнолітнього члена сім'ї, яка зареєстрована та проживає разом з позивачами у вказаній квартирі.

Суд при вирішенні питання щодо відкриття провадження у цій адміністративній справі, виходить з наступного.

У відповідності до вимог ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За змістом п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України, адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до п. 1, п. 3 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Суд зазначає, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції, є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Натомість, однією з визначальних ознак приватноправових відносин, є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника.

Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Разом з тим, участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак, не кожен спір за участю суб'єкта владних повноважень є публічно-правовим.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, позивачі не погоджуються з фактом приватизації спірної квартири та оформлення права власності на неї лише за ОСОБА_2, в той час, як разом з позивачами у цій квартирі проживає неповнолітня ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Тобто, предметом спірних правовідносин є право на приватизацію квартири та оформлення права власності на неї за неповнолітньою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Це право, у свою чергу, є майновим правом особи.

Крім того, відповідно до відомостей з листа «Про розгляд звернення» від 15.03.2019 року № 74/ж, копія якого наявна в матеріалах справи, відповідач зазначив ОСОБА_2, що її донька ОСОБА_1, онука ОСОБА_3 та син ОСОБА_4 були зняті з реєстрації у квартирі квартири АДРЕСА_1 11.08.2009 року та втратили право користування. При цьому, відповідачем повідомлено про те, що її донька ОСОБА_1 подала заяву про згоду на приватизацію квартири без її участі на ім'я ОСОБА_2. Тому, приватизацію було проведено та зареєстроване право власності за ОСОБА_2. У зв'язку з цим, відповідач запропонував ОСОБА_2 в судовому порядку довести той факт, що неповнолітня ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживала на момент проведення приватизації у вказаній квартирі. Рішення суду з цього приводу, буде підставою для включення неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в число власників квартири АДРЕСА_1.

Зважаючи на викладене вище, та на те, що у даній справі спір має приватноправовий характер, а відповідач у таких відносинах владних управлінських функцій щодо позивача не здійснює, суд приходить до висновку, що компетентним судом для вирішення вказаних правовідносин, є суд цивільної юрисдикції. При цьому, розгляд справи в порядку адміністративного судочинства суперечить ст. 19 КАС України, якою визначені межі компетенції адміністративних судів.

Відтак, спір у цій справі стосується встановлення факту проживання неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в квартирі АДРЕСА_1, на момент проведення приватизації 09.11.2009 року.

Суд зазначає, що справи про встановлення фактів, які мають юридичне значення розглядаються за правилами Цивільного процесуального кодексу України (п. 5 ч. 2 ст. 293, ст. ст. 315 - 319 Цивільного процесуального кодексу України).

Таким чином, даний спір має приватноправовий характер та підлягає розгляду за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Така позиція узгоджується з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16.05.2018 року у справі № 337/2535/2017. Так, Велика Палата Верховного Суду у цій постанові відзначає, що однією з визначальних ознак приватноправових відносин, є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника.

Крім того, суд враховує положення п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року, яким передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:

- згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;

- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

- встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Також суд враховує те, що відповідно до положень Цивільного процесуального кодексу України, метою розгляду судами справ окремого провадження, зокрема про встановлення фактів, що мають юридичне значення, є встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення виключно особистих майнових чи немайнових прав та інтересів фізичних осіб. Юридичні факти, що встановлюються судом під час розгляду справ даної категорії, мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що цю позовну заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, враховуючи, що позовну заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, суд вважає за необхідне, відмовити заявнику у прийнятті заяви та відкритті провадження за вказаною позовною заявою на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч. ч. 1 - 2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20.07.2016 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04, № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом [рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. (…) фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження у справі та роз'яснити позивачу, що його позов підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у загальному місцевому суді за правилами, встановленими Цивільним процесуальним кодексом України.

Керуючись статтями 6, 7, 170, 171, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Павлоградської міської ради, третя особа: Павлоградська служба у справах дітей про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Копію ухвали разом з позовною заявою та доданими до неї матеріалами надіслати позивачу.

Роз'яснити заявнику, що відповідно до ч. 5 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства, повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в строки передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Лозицька