Справа № 520/9144/18
Суддя: Тацій Л.В.
Дата ухвалення: 2019-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 р.Справа № 520/9144/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Тацій Л.В.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.11.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Котеньов О.Г., м. Харків, повний текст складено 21.11.18 року по справі № 520/9144/18

за позовом ОСОБА_1

до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ'янському та Слобідському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області

про визнання протиправними та скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ'янському та Слобідському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, в якому просив:

- визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ'янському та Слобідському районах міста Харків Головного територіального Управління юстиції у Харківській області Бардіна І.С. від 01.10.2018 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Держави виконавчого збору у розмірі 351 932 (триста п'ятдесят одна тисяча дев'ятсот тридцять дві) грн 60 коп. у виконавчому провадженні № 52317833;

- визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ'янському та Слобідському районах міста Харків Головного територіального Управління юстиції у Харківській області Бардіна І.С. від 01.10.2018 року про відкриття виконавчого провадження № 57328613 за виконанням постанови заступника начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ'янському та Слобідському районах міста Харків Головного територіального Управління юстиції у Харківській області Бардіна І.С. від 01.10.2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Держави виконавчого збору у розмірі 351 932 (триста п'ятдесят одна тисяча дев'ятсот тридцять дві) грн 60 коп. у виконавчому провадженні № 52317833.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.11.2018 позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що державний виконавець при вирішенні питання про прийняття постанови про стягнення виконавчого збору мав керуватись нормами Закону України "Про виконавче провадження" № 606, натомість виконавець неправомірно керувався ст ст 3, 27, 40 Закону України "Про виконавче провадження" №1404. Виконавець мав обов'язок прийняти постанову про стягнення виконавчого збору в порядку Закону України "Про виконавче провадження" № 606, а за правилами ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" №1404, виконавчий збір за постановою, винесеною до набрання чинності цим Законом не стягується. Окрім того, зазначив, що розмір виконавчого збору підлягає визначенню в порядку ст 45 Закону України "Про виконавче провадження", тобто у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутої суми з боржника.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі з підстав та мотивів, викладених у скарзі, просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив відмовити у її задоволенні.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 23.09.2016 старшим державним виконавцем Червонозаводського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції в Харківській області Бардіним Іллею Сергійовичем відкрито виконавче провадження № 52317833 за виконавчим листом № 639/9862/15-ц, виданим Жовтневим районним судом м. Харкова 09.02.2016 про стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна" заборгованості по кредиту у розмірі 3517499 грн та судового збору у розмірі 1 827,00 грн, що разом складало суму 3519326 грн 00 коп.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 23.08.2018 по справі 649/9862/14-ц замінено стягувача даного виконавчого провадження з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на ТОВ «АНСУ».

Постановою державного виконавця Бардіна І.С. від 01 жовтня 2018 року здійснено заміну стягувача у виконавчому провадженні з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на Товариство з обмеженою відповідальністю «АНСУ» ().

Листом стягувача від 17.09.2018 № 4275 повідомлено державного виконавця Бардіна І.С., що боржник сплатив частину суми боргу у розмірі 605000,00 грн. Вказаним листом стягувач просив повернути виконавчий документ в порядку, передбаченому п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження.

На підставі вказаного листа державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 01.10.2018 ВП № 52317833.

01 жовтня 2018 року заступник начальника відділу Бардін І.С. постановив стягнути з ОСОБА_1 на користь держави виконавчий збір у розмірі 351932,60 грн.

Також 01.10.2018 державний виконавець, керуючись ст.ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України "Про виконавче провадження", виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 57328613.

Не погодившись із оскаржуваними постановами державного виконавця, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із правомірності прийнятих постанов.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Згідно з ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 1404) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже, правомірними вважаються дії державного виконавця, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом.

Спірні правовідносини склались з приводу правомірності винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору та відкриття провадження з її виконання, а відтак при вирішенні спору слід виходити з положень Закону України "Про виконавче провадження".

05 жовтня 2016 року набув чинності Закон №1404, згідно з яким примусове виконання рішень проводиться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 1 Закону № 1404 передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 27 Закону №1404 виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Частиною другою статті 27 Закону №1404 визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 Закону України "Про виконавче провадження", під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно - правовими актами.

За правилами пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404 виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Частиною першою статті 40 Закону №1404 визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв'язку із закінченням виконавчого провадження.

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404 у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев'ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, після зміни правового регулювання відповідно до Закону №1404 стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення без винесення відповідної постанови. Підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору є повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто. При цьому виконання постанови про стягнення виконавчого збору відбувається в порядку, передбаченому для примусового виконання виконавчих документів.

Враховуючи, що виконавчий документ повернуто за заявою стягувача та виконавчий збір не стягнуто, дії державного виконавця з винесення постанови про стягнення виконавчого збору одночасно з поверненням виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) відповідають приписам частини третьої статті 40 Закону №1404, отже є правомірними та такими, що вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Окрім цього, ч.3 статті 40 Закону №1404 передбачено, що виконання постанови про стягнення виконавчого збору відбувається в порядку, передбаченому для примусового виконання виконавчих документів.

Таким чином, дії державного виконавця з відкриття виконавчого провадження №57328613 на виконання постанови заступника начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ'янському та Слобідському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Бардіна І.С. №52317833 від 01.10.2018 щодо стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 в сумі 351932,60 грн вчинені у відповідності до вимог законодавства та з дотриманням приписів частини третьої статті 40 Закону №1404.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскаржувані постанови від 01.10.2018 про стягнення виконавчого збору ВП №52317833 та відкриття виконавчого провадження №57328613 є правомірними, у зв'язку з чим відсутні підстави для їх скасування.

З приводу доводів апеляційної скарги про неправомірність застосування відповідачем положень ст. ст. 3, 27, 40 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини сьомої Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1404 виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що в Прикінцевих та перехідних положеннях Закону від 02.06.2016 № 1404 вказано порядок виконання та правове врегулювання саме щодо виконавчих дій, а не виконавчого провадження.

Відповідно до ст 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб.

Таким чином, в розумінні Прикінцевих та перехідних положень Закону від 02.06.2016 № 1404, кожна окрема виконавча дія та відповідно прийнята постанова державного виконавця в межах виконавчого провадження повинна регулюватись тим нормативно-правовим актом, під час дії якого вона розпочата.

Положення Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606 підлягають застосуванню не щодо всього виконавчого провадження № 48838866, яке відкрито під час дії цього Закону, а лише щодо тих виконавчих дій, які в межах виконавчого провадження були розпочаті.

Саме окремі виконавчі дії, які розпочаті у виконавчому провадженні по Закону №606, підлягають і завершенню в порядку цього Закону.

Постанова про стягнення виконавчого збору ВП № 52317833 винесена виконавцем 01.10.2018, тобто вже в період дії Закону від 02.06.2016 №1404, тому державний виконавець, приймаючи дану постанову, повинен вчиняти таку дію відповідно до Закону від 02.06.2016 № 1404.

Окрема виконавча дія, яка полягає у прийнятті постанови про стягнення виконавчого збору здійснена державним виконавцем після набрання чинності Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404, то, в даному випадку, підлягали застосуванню положення саме цього Закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що державним виконавцем не вчинено дії щодо стягнення виконавчого збору 01.10.2016, а також щодо підстав закінчення виконавчого провадження, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в межах даного спору розглядається питання щодо правомірності постанов від 01.10.2018 як окремих актів індивідуальної дії, будь-які інші дії чи рішення державного виконавця позивачем не оскаржуються.

Окрім того, посилання позивача на те, що у разі вчинення дій державним виконавцем, направлених на стягнення виконавчого збору 01.10.2016 за нормами Закону №606, то в силу п. 5 ч 4 ст. 27 Закону № 1404, з позивача не підлягав би стягненню виконавчий збір, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до п. 5 ч 4 ст. 27 Закону № 1404 виконавчий збір не стягується за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону.

Проте, колегія суддів, в даному випадку, враховує, що положення даної норми не звільняє від сплати виконавчого збору, а узгоджується з порядком його стягнення за Законом № 1404, яким передбачено стягнення виконавчого збору на протягом всього періоду виконання та у разі закриття виконавчого провадження (ст. 40 Закону №1404).

З приводу доводів апеляційної скарги про розмір виконавчого збору, колегія суддів зазначає наступне.

На момент прийняття спірної постанови, редакція статті 27 Закону N 1404-VIII зі змінами, внесеними Законом України від 03.07.2018 N 2475-VIII, який набрав чинності 28.08.2018, передбачала, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (ч. 2 ст. 27 Закону зі змінами, внесеними Законом України від 03.07.2018 N 2475-VIII).

З аналізу наведених правових норм вбачається, що виконавчий збір є обов'зковим до сплати за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Розмір виконавчого збору становить 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Частиною шостою статті 27 Закону N 1404-VIII передбачено, що у разі наступних пред'явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Отже, у разі стягнення з боржника всієї суми виконавчого збору, при повторному пред'явленні виконавчого документа до виконання до органів державної виконавчої служби - виконавчий збір не стягується.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.11.2018 року по справі № 520/9144/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Тацій
Судді З.Г. Подобайло А.М. Григоров
Повний текст постанови складено 04.04.2019 року