Справа № 805/139/18-а
Суддя: Н.М. Басова
Дата ухвалення: 2019-03-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

29 березня 2019 рокуСєвєродонецькСправа № 805/139/18-а

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Басової Н.М.

при секретарі судового засідання: Солошенка П.В.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1,

представників відповідача - Заіка О.М., Шамрай М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Донецького окружного адміністративного суду про визнання протиправної відмови у наданні відпустки, визнання протиправним та скасування наказу від 08 грудня 2017 року № 279/К-г "Про відрахування судді ОСОБА_1. зі штату суду", поновлення на посаді судді в штаті Донецького окружного адміністративного суду, стягнення середнього заробітку (суддівської винагороди) за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

30.01.2018 до Луганського окружного адміністративного суду, після визначення підсудності Донецьким апеляційним адміністративним судом, надійшла справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Донецького окружного адміністративного суду (далі - відповідач, ДОАС) про визнання протиправної відмови у наданні відпустки, визнання протиправним та скасування наказу від 08 грудня 2017 року № 279/К-г "Про відрахування судді ОСОБА_1. зі штату суду", поновлення на посаді судді в штаті Донецького окружного адміністративного суду, стягнення середнього заробітку (суддівської винагороди) за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив наступне.

Указом Президента України №318/2009 від 13.05.2009 його було призначено строком на п'ять років суддею Донецького окружного адміністративного суду.

25.02.2014 Вища кваліфікаційна комісія суддів України рекомендувала його для обрання суддею Донецького окружного адміністративного суду безстроково.

Згідно довідки МСЕК від 08.06.2016 АВ 0607910 з 30.05.2016 йому наданий статус інваліда 2-ї групи безстроково.

10.10.2017 Вищою радою правосуддя було прийнято рішення №3219/0/15-17 про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення його суддею.

Наказом відповідача від 08.12.2017 №279/К-г його відраховано зі штату суду.

За змістом наказу, підставою для відрахування визначено припинення повноважень судді відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 10.10.2017 №3219/0/15-17 про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення на посаду судді.

Проте позивач не погоджується із вказаним наказом відповідача про відрахування його зі штату суду, оскільки, на його думку, наказ:

- не відповідає положенням статті 126, п.п. 2, 4 п. 16-1 розділу XV "Перехідні Положення" Конституції України, так як припинення повноважень судді у 2014 році до проведення передбаченого законом оцінювання не може бути підставою для припинення трудових відносин з суддею у 2017 році;

- прийнятий безпідставно, з порушенням ч.2 статті 19 Конституції України, п.30 розділу "Прикінцеві положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" через відсутність у законодавстві правових наслідків Рішення ВРП як підстави для припинення трудових відносин з суддею;

- під час фактично наданої частини основної щорічної відпустки позивача, чим порушені приписи частини 4 статті 40 КЗпП України;

- під час відпустки, у наданні якої позивачеві відмовлено з порушенням статей 3, 10 «Про відпустки».

На підставі викладеного, просив суд:

- визнати протиправною відмову Донецького окружного адміністративного суду у наданні відпустки ОСОБА_1 за заявою від 07 грудня 2017 року, яка викладена у листі №02-38/1021/17 від 08.12.2017;

- визнати протиправним та скасувати наказ Донецького окружного адміністративного суду від 08 грудня 2017 року №279/К-г «Про відрахування судді ОСОБА_1. зі штату суду»;

- поновити його на посаді судді в штаті Донецького окружного адміністративного суду з 8 грудня 2017 року;

- стягнути з Донецького окружного адміністративного суду на його користь середній заробіток (суддівську винагороду) за час вимушеного прогулу (т.1 а.с.3-9).

Відповідач позов не визнав, заперечував проти його задоволення, 20.02.2018 надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив наступне.

Відповідно до ст. 125 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» припинення повноважень судді є підставою для припинення трудових відносин із відповідним судом, про що голова суду видає наказ.

Листом від 02.11.2018 № 21505/0/917, який був зареєстрований у суді 08.11.2017, Вища рада правосуддя доручила Донецькому окружному адміністративному суду надіслати до ВРП копію відповідного наказу стосовно судді ОСОБА_1.

Суддя ОСОБА_1 з 07.11.2017 по 27.11.2017 перебував у щорічній основній відпустці (за графіком). Внаслідок тимчасової непрацездатності з 17.11.2017 по 29.11.2017 термін відпустки продовжено з 30.11.2017 по 08.12.2017. Відповідно до вимог ч.1 ст.3 Закону України «Про відпустки» останній день відпустки (08.12.2017) є датою звільнення працівника.

07.12.2017 суддя ОСОБА_1 надав до суду заяву про надання щорічної основної відпустки з 11.12.2017 тривалістю 23 робочих дня. Надання відпусток суддям здійснюється за графіком, розробленим з урахуванням пропозицій суддів, і затвердженим на відповідний рік. Під час складання наведеного графіку на початку року суддя ОСОБА_1 не надав у встановленому порядку пропозицію з планування основної щорічної відпустки на грудень 2017 року. Таким чином, вказана відпустка не була передбачена затвердженим річним графіком відпусток суддів Донецького окружного адміністративного суду. З огляду на наведене, судді ОСОБА_1 відмовлено у наданні частини основної щорічної відпустки з 11.12.2017 тривалістю 23 робочих дня за заявою від 07.12.2017, про що він інформований листом суду від 08.12.2017 № 02-38/1021/17.

08.12.2017, з урахуванням приписів ч.1 ст. 3 Закону України «Про відпустки», був виданий наказ голови Донецького окружного адміністративного суду № 279/К-г «Про відрахування судді ОСОБА_1. зі штату Донецького окружного адміністративного суду» у зв'язку із припиненням повноважень судді, відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 10.10.2017 № 3219/0/15-17 про відмову у внесенні подання Президенту України про призначення на посаду судді.

Цього ж дня ОСОБА_1 був повідомлений про наявність наказу про його відрахування зі штату суду.

На думку відповідача, він діяв з урахуванням приписів ст. 19 Конституції України на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України. На підставі викладеного, просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (т.1 а.с.59-62,111-114).

12.03.2018 позивач надіслав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив наступне.

Вимагання припинення трудових відносин, викладене у листі ВРП від 02.11.2017 №21505/0/917, не віднесене до повноважень ВРП, що визначені Конституцією України та Законом України "Про Вищу раду правосуддя". Як вже зазначалося у позовній заяві, ВРП не приймало рішень щодо звільнення позивача або про припинення його повноважень.

Крім того, відповідно до п. 9.1 регламенту Вищої ради правосуддя (затверджений рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17 з подальшими змінами) листи не віднесені до форми рішень, які приймає цей орган за результатами розгляду питань, віднесених до його компетенції.

Позивач також зазначив, що у повністю аналогічній ситуації після відмови ВРП у внесенні подання про призначення на посаду судді окружного адміністративного суду міста Києва, голова цього суду звернувся до ВРП за роз'ясненням подальших його дій. Зокрема, наявності у даному випадку підстав для виключення судді зі складу штату суддів ОАС м.Києва.

У відповідь ВРП листом від 05.01.2018 надало роз'яснення, згідно з яким при вирішенні вказаного питання голові суду слід керуватися листом Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Державної судової адміністрації України, Верховного суду України та Ради суддів України від 03.08.2017 №№12741/0/9-17, 2162/0/8-17, 01-4255/17, орс-466/17-вих, 1-//31/17.

Позивач зазначив, що голова Донецького окружного адміністративного суду не звертався до ВРП за наданням роз'яснень з приводу порядку реалізації рішення ВРП щодо позивача.

Зокрема, позивач погодився на проведення кваліфікаційного оцінювання, про що подав відповідні заяви до ВККСУ від 07.11.2017 та пройшов реєстрацію на сайті ВККСУ, що підтверджується листом від 31.08.2017. Таке у відповідності до зазначеного вище спільного листа ВККСУ, ВРП, ДСАУ та ВСУ суттєво впливає на подальші дії суду у разі припинення повноважень судді, призначеного строком на 5 років згідно з попередньою редакцією Закону України "Про судоустрій та статус суддів".

Надсилаючи лист від 02.11.2017 №21505/0/917 ВРП не мала інформації щодо звернення позивача із заявами до ВККСУ від 07.11.2017. Донецький окружний адміністративний суд її додатково про це не повідомив.

Тому не можна стверджувати, що ВРП у листі від 02.11.2017 мала можливість та врахувала усі обставини, що мають значення для вирішення питання щодо перебування позивача у штаті суду.

Зважаючи на наведене, а також на те, що ВРП у листі від 05.01.2018 прямо вказує на відсутність підстав для припинення трудових відносин з суддею у разі виконання ним рекомендацій спільного листа ВРП, ВККСУ, ДСАУ та ВСУ, позивач вважає протиправними протилежні висновки відповідача.

Також позивач зазначив, що посилання відповідача на ч.1 ст.1 Закону України "Про відпустки" в обґрунтування правомірності відрахування його зі штату суду під час знаходження у відпустці не може бути прийнято до уваги, оскільки відпустка, у якій перебував позивач 08.12.2017 згідно з наказом від 07.11.2017 №187/В-г, була надана у загальному порядку за графіком відпусток, а не за бажанням працівника в порядку ст.3 Закону України "Про відпустки".

Відтак, до спірних правовідносин застосовується ч.4 ст. 40 КЗпП України, згідно з якою не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період перебування працівника у відпустці (т.1 а.с.156-158,182-182).

19.03.2018 на адресу суду відповідач надіслав заперечення на відповідь позивача, в яких зазначив наступне.

Указом Президента України від 13.05.2009 №318/2009 ОСОБА_1 був призначений на посаду судді Донецького окружного адміністративного суду строком на п'ять років. Строк повноважень закінчився 13.05.2014.

Вища кваліфікаційна комісія суддів України не встановила порушень визначеного законом порядку призначення на посаду судді, рішенням від 25.02.2014 №85/бо-14 рекомендувала ОСОБА_1 для обрання на посаду судді Донецького окружного адміністративного суду безстроково та внесла відповідне подання до Верховної Ради України.

Згідно з пунктом 4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 2 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» Верховна Рада України 28.10.2016 передала до Вищої ради правосуддя подання, документи та рекомендацію Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про обрання ОСОБА_1 на посаду судді Донецького окружного адміністративного безстроково, які не розглянуто Верховною Радою України.

Вища рада правосуддя листом від 29.09.2017 №18437/0/9-17 запросила ОСОБА_1 на засідання Вищої ради правосуддя, до проекту порядку денного якого включено питання щодо внесення подання Президенту України про призначення кандидатів на посади суддів місцевих судів.

Вища рада правосуддя ухвалила рішення № 3219/0/15-17 від 10.10.2017, яким відмовила у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Донецького окружного адміністративного суду. Зазначене рішення було розміщено 27.10.2017 на офіційному сайті ВРП.

Листом від 02.11.2017 № 21505/0/9-17, який був зареєстрований у суді 08.11.2017, Вища рада правосуддя з посиланням на ст.125 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» доручила Донецькому окружному адміністративному суду надіслати до ВРП копію відповідного наказу стосовно судді ОСОБА_1., відносно якого Вища рада правосуддя ухвалила рішення від 10.10.2017 №3219/0/15-17 про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення на посаду судді Донецького окружного адміністративного суду.

08.12.2017, згідно положень пункту 4 статті 131, пункту 16-1 розділу XV "Перехідні положення» Конституції України, пп.4 пункту 16-1 Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», статті 125 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, був виданий наказ голови Донецького окружного

адміністративного суду № 279/к-г про відрахування судді ОСОБА_1 зі штату Донецького окружного адміністративного суду у зв'язку із припиненням повноважень судді, відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 10.10.2017 № 3219/0/15-17 про відмову у внесенні подана Президенту України про призначення на посаду судді.

На думку відповідача, не має правового підґрунтя твердження позивача про неможливість відрахування його зі штату Донецького окружного адміністративного суду з огляду на подання ним заяви до ВККСУ про наявність бажання продовжити кар'єру судді, оскільки на момент подачі цієї заяви Вищою радою правосуддя вже було ухвалено рішення №3219/0/15-17 від 10.10.2017 про відмову внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Донецького окружного адміністративного суду. Зазначене рішення підлягало виконанню, його зміст був відомий позивачеві.

Правові наслідки прийняття ВРП рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді визначені у ст.ст 37, 38 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», ч.ч. 19, 20, 21, 22 ст.79, ст. 125 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п.10.3 - 10.10 Регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженому рішенням Вищої ради правосуддя від 24.01.2017 № 52/0/15-17.

Припинення повноважень судді є підставою для припинення трудових відносин із відповідним судом, про що голова суду видає наказ.

Таким чином, на думку відповідача, він діяв відповідно до вимог ст.19 Конституції України (т.1 а.с.167-171, 199-201).

25.03.2019 до суду надійшли пояснення від позивача, в яких він висловив свою позицію з приводу розрахунку середнього заробітку (суддівської винагороди) за час вимушеного прогулу та необхідності застосувати при розрахунку абзац 7 та 8 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (т.2 а.с.144-147).

29.03.2019 до суду надійшли письмові пояснення відповідача ідентичні обґрунтуванню відзиву та заперечень (т.2 а.с.158-160).

Судом по справі вчинені такі процесуальні дії.

Ухвалою суду від 02.02.2018 адміністративну справу №805/139/18-а прийнято до провадження Луганського окружного адміністративного суду. Призначено справу до розгляду у загальному позовному провадженні з визначенням дати підготовчого засідання (т.1 а.с.41).

Ухвалою суду від 19.03.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (т.1 а.с.193).

Ухвалою суду від 17.04.2018 за клопотанням позивача провадження у справі №805/139/18-а зупинено до одужання ОСОБА_1 (т.1 а.с.238).

Ухвалою суду від 22.01.2019 за клопотанням позивача поновлено провадження у справі №805/139/18-а (т.2 а.с.1).

Ухвалою суду від 01.02.2019 відмовлено у задоволенні клопотання Донецького окружного адміністративного суду про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача у справі №805/139/18-а (т.2 а.с.29-30).

Ухвалою суду від 01.02.2019 за клопотанням відповідача зупинено провадження у справі №805/139/18-а до набрання законної сили судовим рішенням Верховного Суду по справі №800/472/17 (П/990/6/8) за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання незаконним та скасування рішення від 10 жовтня 2017 року №3219/0/15-17 та зобов'язання вчинити певні дії (т.2 а.с.27-28).

Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2019 вказана ухвала суду першої інстанції скасована, справа направлена для продовження розгляду. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивач у цій справі фактично не оспорює рішення Вищої ради правосуддя від 10.10.2017 №3219/0/15-17, а оспорює підстави звільнення викладені у наказі Донецького окружного адміністративного суду від 08.12.2017 №279/К-г, то це є окремим предметом спору не пов'язаним з розглядом справи №800/472/17 (П/990/6/8) (т.2 а.с.128-129).

Розгляд справи проводився судом в режимі відеоконференції (т.1 а.с.54,108,193 т.2 а.с.1,133).

В судовому засіданні сторони надали суду пояснення аналогічні викладеним в адміністративному позові, відзиві на позов, відповіді на відзив, запереченнях на відповідь та письмових пояснень відповідно.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-77,90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд дійшов наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до Указу Президента України "Про призначення суддів" від 13 травня 2009 року № 318/2009 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Донецького окружного адміністративного суду строком на п'ять років (т.1 а.с.10).

Рішенням ВККС України від 25 лютого 2014 року № 85/бо-14 рекомендовано ОСОБА_1 для обрання на посаду судді Донецького окружного адміністративного суду безстроково.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 10.10.2017 №3219/0/15-17 відмовлено у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Донецького окружного адміністративного суду (т.1 а.с.11-13,130-133).

Листом Вищої ради правосуддя №21505/0/9-17 від 02.11.2017 року проінформовано Донецький окружний адміністративний суд про те, що згідно із ст.125 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" припинення повноважень судді є підставою для припинення трудових відносин із відповідним судом, про що голова суду видає наказ. Також вказане звернення містило прохання надіслати до Вищої ради правосуддя копію відповідного наказу стосовно судді ОСОБА_1. (т.1 а.с.129).

Наказом Донецького окружного адміністративного суду від 08.12.2017 № 279/К-г відраховано суддю ОСОБА_1. зі штату Донецького окружного адміністративного суду 08 грудня 2017 року в зв'язку з припиненням повноважень судді, відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 10 жовтня 2017 року №3219/0/15-17 про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення на посаду судді (т.1 а.с.123).

Судом також встановлено, що на підставі заяви позивача від 07.11.2017 наказом відповідача від 07.11.2017 №187/В-г ОСОБА_1 з 07.11.2017 по 27.11.2017 була надана щорічна основна відпустка відповідно до статті 10 Закону України «Про відпустки» та ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (а.с.124,125).

Перебуваючи у відпустці, позивач звернувся до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України з листом від 07.11.2017, у якому повідомив про бажання продовжити кар'єру судді та бажання пройти кваліфікаційне оцінювання згідно з приписами законодавства (т.1 а.с.205,206).

08.11.2017 у адресованому відповідачеві листі позивач повідомив про таке звернення до ВККС України та просив врахувати це при вирішенні питання щодо можливостей реагування на рішення Вищої ради правосуддя від 10.10.2017 у разі його надходження до суду (т.1 а.с.204).

За заявою позивача від 30.11.2017 наказом відповідача від 30.11.2017 №200/В-г ОСОБА_1 продовжено відпустку з 30.11.2017 по 08.12.2017 відповідно до статті 10 Закону України «Про відпустки», ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ст.80 КЗпП України та у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю позивача у період перебування у щорічній основній відпустці (а.с.126,127,128).

В матеріалах справи наявна заява позивача від 07.12.2017 на ім'я голови Донецького окружного адміністративного суду про надання частини щорічної основної відпустки тривалістю 23 робочих дні з 11.12.2017. У заяві позивач також зазначив, що датою його звільнення буде вважатись 15.01.2018. Підставою для надання відпустки позивач зазначив ст.3 Закону України «Про відпустки» (т.1 а.с.141).

Листом від 08.12.2017 №02-38/1021/17 відповідач повідомив позивача про те, що його заяву від 07.12.2017 розглянуто керівництвом та відмовлено у наданні відпустки в зв'язку з тим, що щорічна відпустка згідно із графіком відпусток на 2017 рік ним запланована не була (т.1 а.с.134).

08.12.2017 ОСОБА_1 повідомив відповідача про те, що під час перебування у відпустці захворів, у зв'язку з чим з 08.12.2017 перебуває на листку непрацездатності. Просив взяти до уваги викладену обставину, продовжити надану раніше відпустку, а також врахувати це при розгляді його заяви від 07.12.2017 (т.1 а.с.24).

В матеріалах справи також наявний листок тимчасової непрацездатності серія АДГ №044399 з якого вбачається, що позивач з 08.12.2017 по 15.12.2017 перебував на амбулаторному лікуванні. Стати до роботи зазначено 16.12.2017 (т.2 а.с.6).

Листом від 11.12.2017 №02-38/173/17 відповідач повідомив позивача про прийняття 08.12.2017 наказу №279/к-г «Про відрахування судді ОСОБА_1. зі штату суду» та роз'яснено, що після надання до відділу з управління персоналом та державної служби листка непрацездатності від 08.12.2017 до вищезазначеного наказу буде внесено зміни (т.1 а.с.25).

18.12.2017 позивачу було видано трудову книжку, у грудні 2017 року був здійснений повний розрахунок з позивачем (т.1 а.с.117,146).

Не погоджуючись з відмовою відповідача у наданні відпустки за заявою від 07.12.2017 та наказом відповідача від 08.12.2017 №279/К-г «Про відрахування судді ОСОБА_1. зі штату суду», позивач звернувся до суду за захистом порушених прав.

Оглядом тексту оскаржуваного наказу від 08.12.2017 №279/К-г, судом встановлено, що позивача відраховано зі штату суду відповідно до пункту 4 статті 131, пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України, пп.4 пункту 16-1 Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», статті 125 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016, в зв'язку з припиненням повноважень судді, відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 10.10.2017 №3219/0/15-17 про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення на посаду судді.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Стаття 8 Конституції України встановлює, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закон та інші нормативно - правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Правовий порядок в Україні, за визначенням ст. 19 Конституції України, ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. […] Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України). Кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.16 № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII), використовується судом в редакції, що діяла на час прийняття відповідачем спірного наказу, визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Так, відповідно до положень статті 125 Закону № 1402-VIIІ припинення повноважень судді є підставою для припинення трудових відносин судді із відповідним судом, про що голова суду видає наказ.

При цьому, стаття 119 Закону №1402-VIIІ визначено, що повноваження судді припиняються виключно з підстав, визначених частиною сьомою статті 126 Конституції України.

Згідно з частиною 7 статті 126 Конституції України (зі змінами, внесеними Законом України №1401- VIIІ), повноваження судді припиняються у разі:

1) досягнення суддею шістдесяти п'яти років;

2) припинення громадянства України або набуття суддею громадянства іншої держави;

3) набрання законної сили рішенням суду про визнання судді безвісно відсутнім або оголошення померлим, визнання недієздатним або обмежено дієздатним;

4) смерті судді;

5) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо судді за вчинення ним злочину.

Зазначений перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Даний перелік є аналогічним з переліком підстав для припинення повноважень судді, визначених у статтях 120-124 Закону №1402-VІІІ.

При цьому оглядом змісту Закону №1402 -VІІІ, судом встановлено, що законодавець розмістив статтю 125 «Припинення трудових відносин із суддею внаслідок припинення повноважень» у главі 2. «Припинення повноважень судді» Розділу VII Закону №1402-VІІІ, що свідчить про те, що вказану норму можливо застосовувати лише у випадках, передбачених главою 2 Розділу VII Закону №1402-VІІІ і до жодних інших випадків, на час видання спірного наказу, застосовуватись не могла. Вказана норма містила в собі лише процедурний момент щодо вирішення питання припинення трудових відносин судді із відповідним судом при настанні підстав для припинення повноважень передбачених частиною 7 статті 126 Конституції України.

Що стосується подальшого внесення змін законодавцем Законом № 2509-VIII від 12.07.2018 до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", суд зазначає наступне.

Так, відповідно до п. 30 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" матеріали та рекомендації Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про обрання суддів безстроково, щодо яких на день набрання чинності цим Законом Верховною Радою України рішення не прийнято, направляються Верховною Радою України до Вищої ради правосуддя протягом десяти днів з дня набрання ним чинності. Вища рада правосуддя на своєму засіданні у пленарному складі вирішує питання щодо кожного судді про його призначення або відмову у призначенні з одночасним поверненням матеріалів Вищій кваліфікаційній комісії суддів України. Рішення Вищої ради правосуддя про відмову у внесенні подання про призначення судді на посаду Президентові України є підставою припинення трудових відносин судді із відповідним судом на підставі статті 125 цього Закону.

Проте, спірні правовідносини між сторонами у справі виникли у грудні 2017 року, тобто до прийняття вказаних змін.

Положеннями статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Отже, аналізуючи викладені вище положення, можна зробити висновок, що припинення повноважень судді у зв'язку із закінченням п'ятирічного строку, на який було призначено суддю ОСОБА_1. до набрання чинності Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року №1402-VІІІ, та наявність рішення Вищої ради правосуддя про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення на посаду судді, на час виникнення спірних правовідносин, не є законодавчо визначеною підставою для прийняття головою суду рішення про припинення трудових відносин з суддею, шляхом видання відповідного наказу.

Крім того, розділ ХV перехідних положень Конституції України доповнено п. 16-1 тільки у 2016 році (Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 № 1401-VIIІ), а тому не можуть бути також застосовані відносно позивача з огляду на положення статті 58 Конституції України.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в рішенні Ради суддів України "Щодо питання припинення повноважень судді з визначених Законом №1402-VІІІ підстав" №54 від 15.09.2016 року.

Вказаним рішенням Рада суддів України звернула увагу голів судів загальної юрисдикції на відсутність законодавчо визначених підстав для видання наказу на підставі статті 125 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» про припинення трудових відносин з суддею, призначеного на посаду строком на п'ять років та повноваження якого припинились у зв'язку із закінченням цього строку.

Відповідно до статті 24 Закону №1402-VIII на голову суду покладено обов'язок видавати на підставі акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв'язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ.

Судді, функціонуючи в державній системі влади, перебувають у певних трудових відносинах із судовою установою, де вони працюють, виконуючи свої посадові обов'язки.

Акт про призначення (обрання) суддею чи звільнення судді з посади є правовою підставою для виникнення або закінчення конкретних трудових відносин особи як судді з державою. У таких відносинах роботодавцем є держава, а на голову суду покладається обов'язок оформити ці відносини та встановити початковий або кінцевий момент їх виникнення з призначенням, пов'язаних з цим, відповідних виплат.

При цьому, судом встановлено, що позивач відрахований зі штату суду серед іншого на підставі пункту 4 статті 131 Конституції України відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 10.10.2017 № 3219/0/15-17 "Про відмову у внесенні подання Президентові України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Донецького окружного адміністративного суду", яке не є рішенням про звільнення судді в розумінні статті 112 Закону №1402-VIII та пункту 4 статті 131 Конституції України.

Будь - яких рішень про звільнення судді ОСОБА_1. Вища рада правосуддя не приймала. Наявності інших підстав для припинення його повноважень, відповідно до вимог, визначених Конституцією України відповідачем до суду не надано.

Посилання відповідача на наявність листа Вищої ради правосуддя від 02.11.2017 №21505/0/917, яким проінформовано Донецький окружний адміністративний суд про те, що згідно із ст.125 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" припинення повноважень судді є підставою для припинення трудових відносин із відповідним судом, про що голова суду видає наказ, та в якому містилось прохання надіслати до Вищої ради правосуддя копію відповідного наказу стосовно судді ОСОБА_1. (т.1 а.с.129), суд не може розцінити як підставу для відрахування судді зі штату, оскільки сам по собі лист має лише інформативних характер, а більш того рішення про звільнення або припинення повноважень судді Вища рада правосуддя відносно позивача не приймала.

Крім того, позивач однією з підстав скасування оскаржуваного наказу зазначає про його звільнення під час перебування у щорічній відпустці.

Відповідно до частини 4 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

08 грудня 2017 року був останнім днем знаходження позивача у щорічній основній відпустці.

Оглядом наказів відповідача про надання позивачу щорічної основної відпустки від 07.11.2017 №187/В-г та про продовження щорічної основної відпустки від 30.11.2017 №200/В-г, судом встановлено, що правовою підставою для їх видання стала стаття 10 Закону України «Про відпустки» та графік відпусток, що свідчить про надання позивачу відпустки виключно на загальних підставах.

При цьому ані в заявах позивача про надання відпустки, ані у вказаних наказах не регламентовано про надання відпустки з підстав статті 3 Закону України «Про відпустки», відповідно до положень якої, за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Представники відповідача підтвердили в судовому засіданні, що відпустка з підстав статті 3 Закону України «Про відпустки» позивачу не надавалась.

Отже відпустка, яка була надана позивачу, не пов'язана з бажанням працівника отримати відпустку перед його звільненням. Вона надана за графіком, тобто у загальному порядку черговості надання щорічних основних відпусток.

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що з 08.12.2017 (останній день перебування у трудових відносинах з відповідачем) позивач перебував на листку непрацездатності, про що ДОАС був доведений до відома позивачем 08.12.2017 (т.1 а.с.120, т.2 а.с.6).

Таким чином, наявними у справі доказами підтверджено, що позивач був звільнений під час перебування на листку непрацездатності та у щорічній основній відпустці, що є порушенням частини 4 статті 40 КЗпП України.

Виходячи з системного аналізу викладених вище норм права на підставі зібраних доказів та встановлених судом фактичних обставин справи, суд дійшов висновку про те, що станом на 08.12.2017 були відсутні законодавчо визначені підстави для видання оскаржуваного наказу про припинення трудових відносин з суддею, а крім того, наказ виданий під час перебування позивача у щорічній відпустці, наданої на загальних підставах згідно з графіком та під час перебування позивача на листку непрацездатності.

Як наслідок, прийнятий відповідачем наказ від 08.12.2017 №279/К-г є протиправним та підлягає скасуванню.

Ефективним способом захисту порушених прав позивача є поновлення його на посаді судді в штаті Донецького окружного адміністративного суду з 8 грудня 2017 року.

Підсумовуючи викладене, позовні вимоги в частині визнання протиправним, скасування наказу та поновлення на посаді судді в штаті суду підлягають задоволенню.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У той самий час спеціальне законодавство, яким врегульовані питання публічної служби, не містить правових приписів щодо наслідків протиправності прийняття наказу про припинення трудових відносин з суддею. Так само не врегульовані питання здійснення компенсаційних виплат за вимушений прогул.

Відповідно до частини 4 статті 6 КАС України забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини. За приписами частини 6 статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення КЗпП України, які є загальними нормами у відношенні до спеціальних норм сфери публічних відносин.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Відповідно до абзаців 3,4 пункту 2 Розділу ІІ Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. […] Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Із пункту 5 Розділу ІV Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Відповідно до п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Враховуючи, що звільнення позивача відбулось 8 грудня 2017 року, звільненню передувало перебування позивача у відпустці та на листку непрацездатності, тому середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за два повні місяці роботи, що передували звільненню, а саме за серпень (22 робочих днів) та вересень (21 робочий день) 2017 року.

Середньоденна заробітна плата позивача складає 750,30 грн, згідно довідки Донецького окружного адміністративного суду №03-29/151/18 від 16.02.2018 (т.1 а.с.145).

Період вимушеного прогулу позивача склав 326 робочих днів (з 09.12.2017 року по 29.03.2019 року).

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача - за період з 09.12.2017 року по 29.03.2019 року становить 244 597,80 грн (750,30 грн.* 326 робочі дні) та підлягає стягненню на його користь з відповідача.

Як наслідок, позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також підлягають задоволенню.

Суд вважає неприйнятними посилання позивача на те, що розрахунок середнього заробітку необхідно проводити відповідно до абз. 7, 8 п. 2 Порядку, виходячи з наступного.

Так, в абзаці 7 п.2 Порядку передбачено, що у разі зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівникам органів державної влади

та органів місцевого самоврядування відповідно до актів законодавства період до зміни структури заробітної плати виключається з розрахункового періоду.

Абзац 8 п.2 Порядку передбачає , що у разі коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням

виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів.

Аналізуючи викладені норми, суд дійшов висновку про те, що вказані положення застосовуються до тих випадків, коли одночасно відбуваються і зміни у структурі заробітної плати, і підвищується посадовий оклад працівника.

Тобто повинні відбутись вказані дві події одночасно.

Відповідно до частини другої статті 135 Закону №1402-VIII […] Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Таким чином вказаною нормою права чітко визначена структура суддівської винагороди.

Жодних змін у структурі суддівської винагороди у період, починаючи з дати відрахування позивача зі штату по дату винесення судом рішення по суті, не відбулось.

Таким чином, наявність лише однієї з умов, а саме підвищення посадового окладу, не дає правових підстав для застосування судом при визначенні середнього заробітку абзаців 7 та 8 п.2 Порядку.

Згідно з пунктами 2,3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді судді у штаті суду та виплати йому грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за повний місяць в розмірі 16 506,60 грн (22 робочі дні *750,30 грн) підлягають негайному виконанню.

Відповідач - роботодавець, як податковий агент згідно норм Податкового Кодексу України та як страхувальник згідно Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», зобов'язаний виплатити позивачеві суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, утримавши з нього при виплаті податок з доходів фізичних осіб та єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Щодо заявлених позовних вимог про визнання протиправною відмову ДОАС у наданні відпустки позивачу за заявою від 07.12.2017, суд вважає, що вони також підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 45 Конституції України гарантує кожному, хто працює, право на відпочинок.

Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.

Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Закон України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі Закон № 504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Статтею 2 Закону № 504/96-ВР регламентує, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). […]

Право на відпустки забезпечується:

гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом;

забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Частиною першою статті 3 Закону № 504/96-ВР передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Згідно частини 10 статті 10 Закону № 504/96-ВР черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку.

Як вбачається з матеріалів справи 07.12.2017 ОСОБА_1 звернувся з заявою до голови ДОАС, в якій просив відповідно до статті 3 Закону № 504/96-ВР надати йому частину щорічної основної відпустки тривалістю 23 робочих днів з 11.12.2017. Датою звільнення буде вважатись 15.01.2018. вказана заява була зареєстрована в суді також 07.12.2017 (т.1 а.с.22,141).

Відмовляючи в наданні відпустки позивачу, відповідач виходив з того, що щорічна відпустка згідно із графіком відпусток на 2017 рік ним запланована не була (т.1 а.с.134).

Між тим, з такими висновками відповідача суд погодитись не може, оскільки графік відпусток застосовується у разі надання щорічної відпустки на загальних підставах і до надання відпустки відповідно до статті 3 Закону № 504/96-ВР не розповсюджується.

До такого висновку суд дійшов, виходячи з того, що законодавець передбачив право працівника у разі його звільнення на відпустку, закріпивши його в окремій статті Закону № 504/96-ВР. Вказана норма є імперативною. Нею встановлений безальтернативний обов'язок роботодавця надати невикористану частину відпустки у разі виявлення такого бажання працівника, що звільняється. При цьому апріорі неможливо заздалегідь на початку року передбачити можливе звільнення працівника у майбутньому з включенням у графік такої відпустки.

Підсумовуючи викладене, відмовляючи у наданні позивачу відпустки згідно ст.3 Закону № 504/96-ВР, відповідач порушив гарантоване державою право позивача на відпустку, у зв'язку з чим дії відповідача є протиправними.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі статтею 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи з меж та підстав заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведена правомірність своїх дій та прийнятих рішень, адміністративний позов підтверджений належними та допустимими доказами, у зв'язку з чим він підлягає задоволенню в повному обсязі з самостійним визначенням розміру середнього заробітку (суддівської винагороди) за час вимушеного прогулу.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг

обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Питання про судові витрати не вирішується у зв'язку з їх відсутністю (позивач звільнений від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір», а вимог про відшкодування інших судових витрат не заявляв).

Керуючись статтями 2,5,77,90,139,241-245, 255, 295, п.15.5 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Донецького окружного адміністративного суду про визнання протиправної відмови у наданні відпустки, визнання протиправним та скасування наказу від 08 грудня 2017 року № 279/К-г "Про відрахування судді ОСОБА_1. зі штату суду", поновлення на посаді судді в штаті Донецького окружного адміністративного суду, стягнення середнього заробітку (суддівської винагороди) за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Визнати протиправною відмову Донецького окружного адміністративного суду у наданні відпустки ОСОБА_1 за заявою від 07 грудня 2017 року.

Визнати протиправним та скасувати наказ Донецького окружного адміністративного суду від 08 грудня 2017 року №279/К-г «Про відрахування судді ОСОБА_1. зі штату суду».

Поновити ОСОБА_1 на посаді судді в штаті Донецького окружного адміністративного суду з 8 грудня 2017 року.

Стягнути з Донецького окружного адміністративного суду (, місцезнаходження: 84122, Донецька область, місто Слов'янськ, вулиця Добровольського, будинок,1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН: НОМЕР_1, адреса місця проживання: АДРЕСА_1) середній заробіток (суддівську винагороду) за час вимушеного прогулу за період з 09 грудня 2017 року по 29 березня 2019 року у розмірі 244 597 (двісті сорок чотири тисячі п'ятсот дев'яносто сім) гривень 80 копійок з відрахуванням обов'язкових податків та платежів до бюджету.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді судді в штаті Донецького окружного адміністративного суду та стягнення на його користь середнього заробітку (суддівської винагороди) за один місяць у розмірі 16506 (шістнадцять тисяч п'ятсот шість) гривень 60 копійок з відрахуванням обов'язкових податків та платежів до бюджету допустити до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Текст повного судового рішення складено 04 квітня 2019 року.

Суддя Н.М. Басова