Справа № 0640/3896/18
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 0640/3896/18

Головуючий у 1-й інстанції: Панкеєва В.А.

Суддя-доповідач: Біла Л.М.

27 березня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Гонтарука В. М. Граб Л.С. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Черняк А.В.,

позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Байдали І.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2018 року (повний текст якого складено 07 листопада 2018 року у м. Житомирі) у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області про визнання протиправними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В :

у липні 2018 року позивач - ФОП ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області , в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення:

№, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 2437,58 грн;

№, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 2708 гривень;

№, яким збільшено грошове зобов'язання з військового збору на суму 203,13 грн;

№, яким збільшено грошове зобов'язання з зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму - 55468,05 грн;

визнати протиправною і скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 19.07.2018 з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на суму 14660,05 гривень і рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 19.07.2018 на суму 1466 гривень.

Позовні вимоги мотивовані тим, що за результатами документальної планової виїзної перевірки фінансово-господарської діяльності складено акт №779/06-30-13-05/НОМЕР_1 від 03.07.2018, з якими позивач не погодився і подав заперечення, однак Головне управління ДФС у Житомирській області повідомило платника позивача, що висновки акта перевірки за результатами розгляду заперечень залишено без змін. Позивач стверджує, що вказані рішення є незаконними, юридично необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи і порушують законні права та інтереси платника податків.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2018 року позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові-повідомлення рішення Головного управління ДФС у Житомирській області (вул. Юрка Тютюнника, 7, Житомир, 10003, ) від 19.07.2018 №, №, № №. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Житомирській області про сплату боргу №Ф- від 19.07.2018. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДФС у Житомирській області від 19.07.2018 № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не зарахованого єдиного внеску. Стягнуто з Головного управління ДФС у Житомирській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 понесені судові витрати в сумі 769,43 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що в ході проведеної документальної планової виїзної перевірки позивача були встановлені факти протиправності віднесення до складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю компенсацію витрат на здійснення ремонтних робіт асфальтового покриття доріг та територій, що, на переконання відповідача, не пов'язано із веденням господарської діяльності. Крім того, апелянт наполягає на тому, що останнім в повній мірі доведено факт несвоєчасної сплати позивачем авансових платежів з податку на доходи фізичних осіб, за що на ФОП ОСОБА_2 правомірно накладено штрафну санкцію.

04 лютого 2019 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача, в якому останній вказав на безпідставність доводів апеляційної скарги, у зв'язку із просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги та просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивач в судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу у відповідності до вимог ч. 1 ст. 308 КАС України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, за результатами перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 за період з 01.01.2015 по 31.12.2017 контролюючим органом складено акт №779/06-30-13-05/НОМЕР_1 від 03 липня 2018 року. У 3 розділі акта перевірки визначено наступні порушення податкового законодавства:

- п.п.16.1.2 п.16.1. ст.16, п.177.2., п.п.177.4.4. п.177.4. ст.177 Податкового кодексу України №2755-УІ від 02.12.2010 щодо завищення витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманим доходом, в результаті чого занижено чистий оподатковуваний доход за 2017 рік на загальну суму 10833,67 грн в результаті чого занижено податок на доходи фізичних осіб (надалі - ПДФО) на загальну суму 1950,06 грн, в т.ч. 2017 - 1950,06 грн;

- п.п.162.1.1. п.162.1. ст.162, п.п.163.1.1. ст.163, п.п.164.1.3. п.164.1. ст.164, п.п.1.1. та 1.2. п.16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, щодо заниження чистого оподатковуваного доходу за 2017 рік на загальну суму 10833,67 грн в результаті чого занижено військовий збір на загальну суму 162,50 грн;

- п. 187.1 ст. 187, п. 189.1 ст. 189, абзацу "г" п. 198.5 ст. 198, п. 200.1, п. 201.1, 201.10 ПКУ, в результаті чого занижено податок на додану вартість (надалі - ПДВ) в загальній сумі 2166 грн;

- п.п.177.5.1. п.177.5. ст.177 Податкового кодексу України щодо несвоєчасної сплати авансових платежів з ПДФО в загальній сумі 277340,29 грн, в т.ч. за 2 кв. 2017 року в сумі 124255,28 грн; 3 кв. 2017 року - 153085,01 грн, в результаті чого нараховано штраф в сумі 55468,05 грн;

-п.4 ч.1 ст.1, ч.2 ст.9, п.1 ч.2 ст.6, п.2 ч.1 ст.7, п.2 ст.9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010 (а.с.29-89).

Не погоджуючись з вказаними висновками, позивачем 10.07.2018 подано заперечення на акт перевірки від 03 липня 2018 року (т. 1 а.с. 94-101).

Листом від 18.07.2018 Головне управління ДФС у Житомирській області повідомило позивача, що висновки в акті планової документальної перевірки за результатами розгляду заперечень залишено без змін (т. 1 а.с.102-106).

За результатами виявлених порушень, контролюючим органом 19 липня 2018 року прийнято:

податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 2437,58 грн (у т.ч. за основним платежем - 1950,06 грн, 487,52 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями) (т. 1 а.с.23);

податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість (надалі - ПДВ) на суму 2708 грн (у т.ч. за основним платежем - 2166 грн, 542 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями) (т. 1 а.с.24);

податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено грошове зобов'язання з військового збору на суму 203,13 грн (у т.ч. за основним платежем - 162,50 грн і 40,63 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями) (т. 1 а.с.25);

податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму - 55468,05 грн (т. 1 а.с.26);

вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на суму 14660,05 грн (т. 1 а.с.27);

рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 1466 грн (а.с.28).

Вважаючи вказані рішення податкового органу протиправними та прийнятими в порушення норм чинного законодавства, ФОП ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням вимог ч. 2 ст. 77 КАС України встановлено, що відповідачем не доведено правомірність оскаржуваних рішень, а відтак останні є протиправними та підлягають скасуванню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Положеннями пп. 16.1.2. п. 16.1. ст. 16 Податкового кодексу України (далі - ПК України) визначено обов'язок платника податків вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок обчислюється виключно у національній валюті, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі. Обчислення єдиного внеску із сум, виражених в іноземній валюті (крім випадків сплати єдиного внеску в іноземній валюті, передбачених абзацами другим - четвертим частини п'ятої цієї статті), здійснюється шляхом перерахування зазначених сум у національну валюту України за офіційним курсом національної валюти до іноземної валюти, установленим Національним банком України на день обчислення єдиного внеску.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

За приписами п. 77.2. ст. 177 ПК України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Так, п.п.177.4.4. п.177.4. ст.177 ПК України визначено інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1.-177.4.3. цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Згідно з п. 198.6. ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.10. ст. 201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

За приписами п. 44.1. ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Аналізуючи доводи апелянта стосовно протиправності віднесення позивачем до складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, компенсацію витрат на здійснення ремонтних робіт асфальтового покриття доріг та територій, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

З матеріалів справи слідує, що між позивачем та ТОВ "Монофіламент" 05.04.2017 укладено договір оренди нежитлових приміщень №1/04-О (т. 1 а.с.107-121).

Вказаний факт підтверджується актом приймання-передачі приміщень до договору оренди нежитлових приміщень №1/04-О від 05.04.2017 (т. 1 а.с.122).

В подальшому, на підставі попереднього договору №1/04-О 14 вересня 2017 року між тими ж сторонами було укладено додаткову угоду до договору оренди. Умовами додаткової угоди визначено, що орендар зобов'язується одноразово здійснити компенсацію витрат орендодавця на здійснення ремонтних робіт асфальтного покриття доріг та територій, що ведуть та прилягають до об'єкту оренди (т. 1 а.с.123).

Реальність вказаної операції підтверджується актом надання послуг від 16.10.2017 №747, згідно якого виконано роботи на суму 13000 грн, в тому числі ПДВ 2166,73 грн (т. 1 а.с.124).

Згідно рахунків оплати №905 від 14.09.2017 та №1059 від 11.10.2017 ФОП ОСОБА_2 на рахунок ТОВ "Монофіламент" зобов'язаний сплатити 13000 грн (т. 1 а.с.125-126).

На підтвердження факту оплати, до матеріалів справи надано платіжні доручення №484 від 15.09.2017 та №542 від 13.10.2017 на загальну суму 13000 грн (т. 1 а.с.127-128).

Податкові повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 2437,58 грн та №, яким збільшено грошове зобов'язання з військового збору на суму 203,13 грн прийняті відповідачем на підставі висновків з приводу завищення позивачем витрат у річній податковій декларації про майновий стан.

Так, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до того, що завищення вказаних сум відбулося внаслідок віднесення позивачем до складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, компенсації витрат на здійснення ремонтних робіт асфальтового покриття доріг та територій, що не пов'язано із веденням господарської діяльності, на підставі акту виконаних робіт від 16.10.2017 №747. При цьому, апелянт наполягає на тому, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази понесення витрат ТОВ "Монофіламент" по здійсненню ремонтних робіт асфальтного покриття доріг та територій, що ведуть та прилягають до об'єкта оренди, які в подальшому було компенсовано ФОП ОСОБА_2

З даного приводу колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо правомірності дій позивача по включенню до складу витрат компенсації витрат на здійснення ремонтних робіт асфальтного покриття доріг та територій, якими позивачем збільшено суму витрат, що які пов'язані із веденням господарської діяльності, оскільки відповідно до п.177.4.4. п. 177.4. ст. 177 ПК України серед інших витрат пов'язаних з веденням господарської діяльності містяться витрати, зокрема, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності.

Водночас, надані позивачем первинні документи в повній мірі підтверджують реальність операції з компенсації ремонту асфальтного покриття та норм податкового законодавства, що дозволяють суб'єкту господарювання включати вказані витрати до статті витрат.

Колегія суддів також враховує пояснення позивача, надані у відзиві на апеляційну скаргу, з яких слідує, що останній орендував у ТОВ "Монофіламент" не один рік, протягом 2015-2017 рр., орендований об'єкт - цех для здійснення господарської діяльності. Тільки з квітня 2017 року по території ТОВ "Монофіламент" до орендованого позивачем приміщення було завезено 8560 тон ґрунту торф'яного рослинного, а це 361 автомобілі КАМАЗ з причепом та стільки ж тон ґрунту торф'яного рослинного відвантажено покупцям вантажними автомобілями. Продаж ґрунту торф'яного рослинного був основним видом діяльності позивача. Крім того, для здійснення господарської діяльності завозились на орендовану територію інші матеріали. Вантажні перевезення призвели до руйнації асфальтного покриття на території, належній ТОВ "Монофіламент", а тому й було складено додаткову угоду до договору оренди про компенсацію витрат на ремонт асфальтного покриття.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Натомість, апелянт обґрунтовує правомірність своєї позиції щодо винесення оскаржуваних податкових повідомлень рішень, посилаючись на відсутність доказів понесення витрат ТОВ "Монофіламент" по здійсненню ремонтних робіт асфальтного покриття доріг та територій, що ведуть та прилягають до об'єкта оренди, в той час як у акті перевірки висновок щодо безпідставності віднесення спірної суми до складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, ґрунтується виключно на констатації факту, що об'єктом оренди є нежитлові приміщення, що зазначені в додатку №1 до договору оренди №1/04-О, а не дорога, вартість асфальтного покриття якої компенсується.

Таким чином, в порушення вимог ч. 2 ст. 77 КАС України, відповідач в апеляційній скарзі зазначає про необхідність врахування доказів, які не були покладені в основу прийняття оскаржуваних податкових повідомлень рішень, а відтак суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про наявність підстав для скасування податкових повідомлень-рішень № та №.

Між тим, податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 2708 грн, також прийняте у зв'язку із невизнанням відповідачем податкового кредиту по ПДВ щодо витрат ФОП ОСОБА_2 по компенсації вартості асфальтного покриття.

Як зазначалося вище, витрати на здійснення ремонтних робіт асфальтного покриття доріг та територій в сумі 10833,67 грн є документально підтвердженими.

Суд апеляційної інстанції враховує, що позивачем надано належним чином оформлені та зареєстровані податкові накладні, складені постачальником ТОВ "Монофіламент": №31 від 15.09.17, сума ПДВ 1833,40 грн та №59 від 13.10.2017, сума ПДВ 333,33 грн. Вказані податкові накладні зареєстровані в ЄРПН (т. 1 а.с.129-132), у зв'язку із чим судом першої інстанції обґрунтовано визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення №.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо несвоєчасної сплати авансових платежів з ПДФО в загальній сумі 277340,29 грн, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 57.1. ст. 57 ПК України платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п.126.1. ст.126 ПК України у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що до фізичної особи-підприємця на загальній системі оподаткування за не сплату, або несвоєчасну сплату суми податкового зобов'язання визначеного ним в річній декларації про майновий стан та доходи застосовується відповідальність у вигляді штрафних санкцій та пені.

Проте, нормами податкового законодавства не передбачено тотожність понять авансового платежу та узгодженого податкового зобов'язання, у зв'язку з чим відповідальність за несвоєчасну сплату авансового платежу по ПДФО не може бути застосовано до ФОП ОСОБА_2

При цьому, положеннями п.п. 4.1.4. п. 4.1. ст. 4 ПК України визначено презумпцію правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Факт надходження ПДФО за результатами річного декларування позивача підтверджується відомостями з автоматизованої системи "Податковий блок", згідно яких 16.02.2018 було сплачено до бюджету 256487,58 грн (т. 1 а.с.208-2013).

За таких обставин, апелянтом не підтверджено порушення позивачем строку сплати авансових платежів по ПДФО за перший і другий квартал 2017 року, а тому податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено грошове зобов'язання з зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб підлягало скасуванню.

З приводу доводів апелянта про обґрунтованість винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 19.07.2018 з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на суму 14660,05 грн та рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно ненарахованого єдиного внеску від 19.07.2018 на суму 1466 грн, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Зі змісту книги обліку доходів і витрат ФОП ОСОБА_2 встановлено факт внесення даних до неї, а зі змісту інформації встановлено, що на чистий дохід отриманий у конкретному місяці нараховано єдиний внесок за ставкою 22% з урахуванням максимального доходу на який нараховується єдиний внесок (т. 1 а.с.175-192).

Водночас, як вже встановлено судом першої інстанції та не спростовано доводами апеляційної скарги, контролюючим органом під час перевірки правильності сплати єдиного внеску позивачем помилково не включено до складу витрат витрати на компенсацію ремонтних робіт асфальтного покриття доріг в сумі 10833,67 грн, у зв'язку з чим невірно визначено суму сукупного доходу ФОП ОСОБА_2 у 2017 році.

Доводи ж апеляційної скарги про заниження чистого оподатковуваного доходу позивачем на суму 66636,57 грн не підтверджуються належними доказами, оскільки в матеріалах справи відсутні відповідні первинні документи на підтвердження вказаної обставини, враховуючи, що на сторінці 32, 33 акту перевірки (т. 1 а.с. 60-61) відповідачем зазначені лише розрахунки без посилання на факти або господарські операції, які призвели до заниження чистого оподаткованого доходу на суму 66636,57 грн та, відповідно, до заниження єдиного внеску у сумі 14660,05 грн.

За таких обставин, позивачем належним чином визначено суму чистого оподатковуваного доходу за кожен місяць 2017 року та нараховано суму єдиного внеску, у зв'язку з чим вимога про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій до позивача є необґрунтованою.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності з нормами матеріального права, постановлено обґрунтоване рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи і висновки по справі щодо наявності підстав для скасування оскаржуваних рішень контролюючого органу є вичерпними, відповідають дійсності, а тому підстави для задоволення вимог апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 03 квітня 2019 року.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Гонтарук В. М. Граб Л.С.