Справа № 826/10053/18
Суддя: Літвіна Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Літвіної Н.М.

суддів Коротких А.Ю.

Федотова І.В.

при секретарі Мідянці А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва, державного реєстратора управління Державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві Дахно Артема Миколайовича, за участю третьої особи - Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулась до суду з адміністративним позовом до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва, державного реєстратора управління Державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві Дахно А.М. про: скасування постанови від 08 квітня 2013 року № 34156324 про арешт майна ОСОБА_3 та оголошення заборони на його відчуження; скасування рішення державного реєстратора управління Державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Дахно А.М. від 16 квітня 2013 року № 1671392 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, вид обтяження - арешт нерухомого майна ОСОБА_3, номер запису обтяження 671392 від 16 квітня 2013 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач - ОСОБА_3, подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та здійснені порушення вимог процесуального права просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про задоволення адміністративного позову. Скаржник зазначає, що вказані в рішенні суду обставини щодо несплати позивачем заборгованості, які були підставою для прийняття оскаржуваної постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, не відповідають дійсності. Позивач вважає, що умови договору про відшкодування матеріальної та моральної шкоди від 23 листопада 2010 року не передбачають стягнення всієї суми грошового зобов'язання із позивача, а передбачають періодичні платежі. Натомість, арешт майна боржника було здійснено з врахуванням всієї суми стягнення, а не сум заборгованостей по періодичних платежах. Скаржник також вказує, що під час здійснення державної реєстрації прав та їх обтяжень, вид обтяження - арешт нерухомого майна ОСОБА_3, номер запису обтяження 671392 від 16 квітня 2013 року, державним реєстратором вказано про здійснення реєстраційних дій на підставі постанови державного виконавця, якої немає в матеріалах виконавчого провадження, що свідчить по порушення відповідачем вимог ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Станом на 28 березня 2019 року учасниками справи не подано письмових відзивів на апеляційну скаргу та не виконано вимоги ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2019 року в частині необхідності надання до суду до суду документів. Водночас враховуючи, що учасниками справи не заперечується достовірність письмових доказів, що надані позивачем, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в даному судовому засіданні за наявними у справі матеріалами.

У судове засідання з'явився представник позивача, який просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2019 року з підстав, які містяться у апеляційній скарзі.

Відповідачі Голосіївський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва та державний реєстратор управління Державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві Дахно А.М., а також третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, явку своїх представників у судове засідання, призначене на 28 березня 2019 року, не забезпечили та про причини їх неявки суду не повідомили. За таких обставин колегія суддів, керуючись ч. 2 ст. 313 КАС України, вирішила розглядати справу за відсутності представників вказаних учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, вироком Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 03 березня 2011 року по справі № 1-49/2011 ОСОБА_3 визнано винною у скоєнні злочину передбаченого ст. 286 КК України. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 629896 грн 15 коп. моральної шкоди та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 293308 грн 30 коп. моральної шкоди (у відповідності до договору про відшкодування моральної та матеріальної шкоди від 23 листопада 2010 року).

До Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва надійшла заява ОСОБА_6 від 30 серпня 2012 року про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 1-49/2011 від 02 серпня 2012 року.

Головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного відділу юстиції у м. Києві 11 вересня 2012 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 34156329 та надано боржнику строк до 17 вересня 2012 року для самостійного виконання рішення суду.

Матеріали справи містять інформацію про те, що державним виконавцем було здійснено запит про надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за результатами якого встановлено, що у власності ОСОБА_3 перебуває нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення загальною площею 650, 0 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та будинок загальною площею 71, 9 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 та отримано довідку про доходи, з якої вбачається, що позивач за період з 01 жовтня 2012 року по 31 березня 2013 року отримала 6000 грн 00 коп.

До відповідача 12 березня 2013 року звернувся представник стягувача ОСОБА_7 із клопотанням про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за невиконання вимог постанови державного виконавця щодо самостійного погашення заборгованості.

У зв'язку з чим, 08 квітня 2013 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного відділу юстиції у м. Києві винесено постанову про арешт всього майна боржника - ОСОБА_3 у межах стягнення 923204 грн 45 коп. та заборонено здійснювати відчужування будь-якого майна, що належить боржнику.

Листом від 13 грудня 2013 року державним виконавцем було повідомлено, що за період з вересня 2012 по грудень 2013 боржником були пред'явлені квитанції про сплату коштів на суму 42000 грн 00 коп., станом на 13 грудня 2013 року боржником було сплачено на користь стягувачів 149600 грн 00 коп.

Вважаючи неправомірною постанову про арешт майна боржника та заборону його відчуження, а також стверджуючи, що державний реєстратор передчасно застосував обтяження у вигляді арешту майна, позивач звернулася із даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що постанова Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва про арешт майна боржника та заборону на його відчуження є правомірною та обґрунтованою, оскільки арешт на майно боржника накладається у розмірі та обсязі, визначеному виконавчим документом в межах всієї суми стягнення необхідної для виконання рішення суду, а не в межах періодичних платежів. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийняте з дотриманням процедури, що передбачена Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон №606-XIV, в редакції, як була чинною станом на момент прийняття оскаржуваної постанови) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

У відповідності до ч. 1 ст. 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з п. 5 ч. 3 вказаної статті державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Нормами ч. 1 ст. 27 Закону № 606-XIV передбачено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені ч. 2 ст. 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 № 606-XIV заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Згідно з ч. 1 - 4 ст. 52 Закону № 606-XIV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються. На кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.

В свою чергу ч. 5 ст. 52 Закону № 606-XIV передбачено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

Згідно з ч. 6 вказаної статті стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Відповідно до ч. 7 ст. 52 Закону № 606-XIV у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване це житло, не здійснюється. У такому разі державний виконавець зобов'язаний вжити всіх заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

З огляду на вказані правові норми вбачається, що арешт майна позивача може бути застосовано у випадку, якщо у боржника відсутні кошти у гривні або іноземній валюті, інші цінності, достатні для задоволення вимог стягувача. Перед застосуванням арешту майна боржника державний виконавець повинен з'ясувати наявність або відсутність у вказаної особи грошових коштів або цінностей, за рахунок яких можливо виконати наявне зобов'язання.

Надаючи оцінку правомірності дій державного виконавця при прийнятті оскаржуваної позивачем постанови, колегія суддів виходить з наступного.

Договором про відшкодування моральної та матеріальної шкоди від 23 листопада 2010 року (далі - договір) передбачено, що розмір щомісячних платежів грошових коштів становить в гривнях еквівалент 800 доларів США на момент оплати по курсу гривні до долару США, встановленого Національним банком України, але не менше ніж 6334 грн 00 коп, що дорівнює 800 доларів США по курсу НБУ на день підписання цього договору (п. 2.3 договору).

Згідно з п. 2.4 договору передбачено, що щомісячні платежі грошових коштів ОСОБА_3 здійснюються з 01 по 10 числа включно, кожного поточного місяця.

Крім того, за умовами п. 3.1 договору передбачено, що стягнення всієї суми грошових коштів із позивача можливе у випадку прострочення нею виконання грошових зобов'язань.

Відповідно до листа відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві від 13 березня 2013 року № 799/4/вх.2055/0333/4 вбачається, що 13 березня 2013 року ОСОБА_3 подала до відділу квитанції про сплату боргу на суму 13200 грн 00 коп. за період з 07 вересня 2012 року про 24 січня 2013 року (а.с. 187).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем надано до суду копії документів стосовно здійснених нею виплат на виконання вимог договору до моменту прийняття оскаржуваної нею постанови, однак, з вказаних документів вбачається, що позивачем систематично сплачувались платежі у меншому розмірі ніж це визначено умовами договору та з порушенням строку здійснення платежів, що визначені п. 2.4 договору.

Вказані обставини підтверджуються копією листа позивача, адресованого начальнику відділу Голосіївського РУЮ в м. Києві від 15 квітня 2013 року (1 том, а.с. 193) у якому ОСОБА_3 пояснює причини тимчасової неможливості виконання своїх зобов'язань згідно договору про відшкодування шкоди на користь ОСОБА_7 та зазначає, що скрутна фінансова ситуація у неї виникла через наявність нотаріально засвідченого зобов'язання про виплату матеріальної шкоди ОСОБА_8

З пояснень представника позивача, наданих у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, вбачається, що позивач систематично різними сумами здійснювала погашення боргу. Водночас, представником позивача не спростовано факту наявності заборгованості ОСОБА_3 перед стягувачем та здійснення платежів з недотримання строків передбачених договором.

Відповідно, станом на час прийняття оскаржуваної позивачем постанови, у відповідача була наявна інформація стосовно прострочення сплати ОСОБА_3 заборгованості та неповну сплату періодичних платежів, що передбачені договором.

Одночасно під час винесення рішення суд враховує той факт, що державним виконавцем не визначалась вартість майна та не проводилась його оцінка, а тому неможливо стверджувати, що вартість останнього перевищує суму боргу. Доказів протилежного представник позивача у судовому засіданні не надав.

Враховуючи наявність підтвердженої доказами простроченої заборгованості позивача перед стягувачами, яка за умовами договору є підставою для стягнення грошових коштів у повному обсязі, колегія суддів вважає, що постанова Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва від 08 квітня 2013 року № 34156324 про арешт майна ОСОБА_3 та оголошення заборони на його відчуження є правомірною та обґрунтованою, у зв'язку з чим підстави для її скасування відсутні.

Стосовно позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора управління Державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Дахно А.М. від 16 квітня 2013 року № 1671392 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, вид обтяження арешт нерухомого майна ОСОБА_3, номер запису обтяження 671392 від 16 квітня 2013, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відносини пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV) .

Згідно з ст. 2 Закону № 1952-IV обтяження - це заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору.

Нормами ст. 4 Закону № 1952-IV передбачено, що заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, а також інші обтяження, підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст. 27 Закону № 1952-IV державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 10 №1952-IV передбачено послідовність дій державного реєстратора під час вчинення реєстрації речових прав та їх обтяжень.

З матеріалів справи вбачається, що державний реєстратор вчинив державну реєстрацію обтяження речового права на нерухоме майно із дотриманням процедури проведення, що передбачена Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставою для вчинення реєстраційних дій слугувала постанова про арешт нерухомого майна від 08 квітня 2013 року.

Разом з тим, як вірно встановив суд першої інстанції в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначено номер запису про державну реєстрацію обтяження, який автоматично формуються та присвоюються за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав та складається з цифр, що утворюють числа натурального ряду. В свою чергу зазначення дати документу на підставі якого внесено відповідний запис до реєстру замість необхідної 08 квітня 2013 року - 04 квітня 2013 року, є технічною опискою, яка не впливає на правомірність прийняття рішення про реєстрацію обтяжень.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідачі діяли в рамках чинного законодавства, з урахуванням Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Всі наведені апелянтом доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

На підставі зазначеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При розгляді вказаної справи колегією суддів також враховується, що у рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2019 року міститься помилкове посилання суду на Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII, однак вказані обставини не спростовують вірних висновків суду першої інстанції, здійснених під час розгляду позовної заяви ОСОБА_3, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Літвіна

Судді І.В. Федотов

А.Ю. Коротких

Повний текст постанови виготовлено 28 березня 2019 року.