Справа № 2040/6712/18
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2019-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 р.Справа № 2040/6712/18

Другий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2018 р. (ухвалене суддею Пановим М.М., повний текст якого складено 30.11.18 р.) по справі № 2040/6712/18

за позовом ОСОБА_1

до Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області, третя особа Харківський прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України

про визнання протиправним висновку, скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області, в якому просив: визнати протиправним висновок Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області "Про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Республіки Вірменії ОСОБА_1.» від 19.02.2018 р.; скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області "Про скасування дозволу на імміграцію в Україну" № 28 від 19.02.2018 р. громадянину Республіки Вірменії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. н.; зобов'язати Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області поновити позивачу посвідку на постійне проживання в Україні шляхом видачі нової посвідки.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2018 р. позов задоволено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2018 р. та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Закону України «Про імміграцію», Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи, оскільки оскаржувані рішення та висновок прийняті на підставі чинного законодавства та не підлягають скасуванню.

Позивач надав до суду апеляційної інстанції письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судове засідання учасники справи не з'явилися, своїх представників не направили, про дату, час і місце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою технічного запису не здійснювалося.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1.є громадянином Республіки Вірменії та з 13.05.2016 р. Виконавчим комітетом Південноміської ради зареєстровано місце проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області від 25.03.2016 р. позивачу, на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» надано дозвіл на імміграцію Україну № 08-06/119, термін дії якого 24.03.2017 р.

12.04.2016 р. Управлінням Державної міграційної служби України в Черкаській на підставі дозволу на імміграцію в Україну, відповідно до Закону України «Про імміграцію», позивачу видано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 термін дії якої безстроково.

Рішення Управління ДМС України в Черкаський області «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну» № 28 від 19.02.2018 р., яке прийнято на підставі висновку Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області "Про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Республіки Вірменії ОСОБА_1.» від 19.02.2018 р., позивачу скасовано дозвіл на імміграцію в Україну від 25.03.2016 р., на підставі пунктів 1 та 5 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» та визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 12.04.2016 р.

12.07.2018 р. у позивача вилучено посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 12.04.2016 р. в пункті пропуску для автомобільного сполучення «Гоптівка» на підставі доручення ГУ ДМС України в Черкаський області.

Не погоджуючись із висновком та рішенням відповідача про скасування дозволу на імміграцію, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані висновок та рішення відповідача необґрунтовані та підлягають скасуванню.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про імміграцію» визначено, що іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл па імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або. перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні па постійне проживання.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Згідно із ст. 9 Закону України «Про імміграцію», заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: три фотокартки; копія документа, що посвідчує особу; документи про місце проживання особи; відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); документ про те, що особа не с хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я.

Крім зазначених документів, зокрема, подаються: для осіб, зазначених у пункті 6 частини 2 статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні. Даний перелік документів є вичерпаним.У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Аналіз вищевказаних норм вказує, що для оформлення дозволу на імміграцію, заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію не надається: особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено; особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я; особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України; в інших випадках, передбачених законами України.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про імміграцію»).

Статтею 12 Закону України «Про імміграцію» встановлені підстави для скасування дозволу на імміграцію, який може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України;5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Згідно із ст. 13 Закону України «Про імміграцію», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (в подальшому - Порядок № 1983)

Згідно із пп. 2 п. 2 Порядку № 1983 (в редакції чинні на час надання позивачу посвідки), рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи Департаменту в головних управліннях, управліннях МВС в Автономній Республіки Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно п. 12 Порядку, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Пунктами 21-24 Порядку №1983 встановлено, що дозвіл на імміграцію скасовується органом, що його видав.

Таким чином, підставою для вилучення у іноземця чи особи без громадянства посвідки на постійне проживання у Україні є рішення компетентного, в розумінні Закону України «Про імміграцію», органу про скасування раніше наданого дозволу на імміграцію.

Скасування рішення про надання дозволу на імміграцію потребує достатніх та належних доказів щодо встановлення факту подання особою свідомо неправдивих відомостей або підроблених чи втративших чинність документів.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що документи, на підставі яких позивачу надана посвідка перевірялись відповідачем та відсутні докази, що вони підроблені чи втратили чинність.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для винесення оскаржуваного рішення є висновок Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області від19.02.2018 р., яким встановлено, що в паспортному документі серії НОМЕР_2, виданому 15.07.2013 р. органом 25 міститься дата штамп про перетин державного кордону, згідно якого позивач в'їхав на Україну 03.11.2015 р. через пункт пропуску «Харків-пасажирський» та перебував на її території на момент подачі документів 51 день з дозволених 90 протягом 180 (180-денний термін починається з 27.06.2015 р.), проте, відповідно до інформації Департаменту оперативної діяльності Адміністрації Державної прикордонної служби України № 552443 від 21.12.2017 р., позивач в'їхав в Україну 05.10.2014 р., тобто, незаконно перебував на території України, про, що не повідомив відповідачу.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідачем не надано доказів того, що дата штампу про перетин державного кордону позивачем 03.11.2015 р., який проставлений в паспортному документі серії НОМЕР_2, виданому 15.07.2013 р. органом 25 є недійсним, чи визнано у судовому порядку факт його підробки.

Таким чином, відсутні докази того, що дозвіл на імміграцію позивачу наданий на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Крім того, відсутні докази порушення законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а відповідачем не надано доказів притягнення його до адміністративній відповідальності за це порушення.

Доводи апелянта, що до його компетенції не входить встановлення факту підробки документів та судом першої інстанції помилково не враховано те, що у зв'язку з виявленими розбіжностями в інформації Департаменту оперативної діяльності Адміністрації Державної прикордонної служби України та даних вказаних в паспортному документі позивача щодо перетину державного кордону України, ним направлено запит до Головного управління Національної полюції в Черкаській області, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими з наступних підстав.

Пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Використання завідомо підробленого документа кваліфікується як злочин, відповідно до частини четвертої статті 358 Кримінального Кодексу України.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні вироки суду, якими встановлено, що паспорт ОСОБА_1 серії НОМЕР_2, виданий 15.07.2013 р. органом 25 є недійсним та штамп про перетин ним державного кордону України 03.11.2015 р. підроблений.

Надсилання відповідачем запиту до Головного управління Національної поліції в Черкаській області цей факт не підтверджує.

Щодо інших доводів апелянта, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувані висновок та рішення відповідача необґрунтовані та підлягають скасуванню.

Згідно ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2018 р. - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 77, 243, 308, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2018 року по справі № 2040/6712/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді О.А. Спаскін Л.В. Любчич
Повний текст постанови складено 08.04.2019 року