Справа № 2040/7805/18
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2019-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 р.Справа № 2040/7805/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Перцової Т.С. , Чалого І.С. ,

за участю: секретаря судового засідання - Ващук Ю.О.

представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2018 року (суддя Сагайдак В.В.; м. Харків; повний текст ухвали складено 19.12.2018 року) по справі № 2040/7805/18

за позовом ОСОБА_2

до Завідувача сектору-державного реєстратора речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень сектору державної реєстрації Печенізької районної державної адміністрації ОСОБА_3

про визнання протиправними дій та скасування запису,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_2, звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до завідувача сектору-державного реєстратора речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень сектору державної реєстрації Печенізької районної державної адміністрації Зоткіна С.В., в якому просить суд:

1) поновити строк звернення до адміністративного суду за зверненням про захист від порушення відповідачем належних позивачу прав на нерухоме майно (житловий будинок) за адресою: АДРЕСА_1;

2) визнати протиправними дії відповідача щодо:

- вчинення 05 травня 2017 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису №20274041 про реєстрацію за заявником ОСОБА_4 права власності на нерухоме майно (житловий будинок) за адресою: АДРЕСА_1, індексний номер рішення 35064291;

- вчинення 05 травня 2017 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про скасування права власності ОСОБА_4 на вказане нерухоме майно, індексний номер рішення 35065439;

3) скасувати вчинені 05 травня 2017 відповідачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №20274041 про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на нерухоме майно (житловий будинок) за адресою: АДРЕСА_1, індексний номер рішення 35064291, та запис про скасування права власності ОСОБА_4 на вказане нерухоме майно, індексний номер рішення 35065439.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року провадження у справі за позовом ОСОБА_2 - закрито.

Судове рішення вмотивовано висновком про те, що спірні правовідносини носять приватноправовий характер, а не публічно-правовий, оскільки на підставі оскаржених позивачем записів, у третьої особи - ОСОБА_4, виникло право на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, а тому дана справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Судом роз'яснено позивачу, що розгляд заявлених позовних вимог належить до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

Не погодившись із судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, неправильне та неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2018 року та направити справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги скаржник зазначає, що оскаржене судове рішення обмежує позивача у праві на доступ до належного суду та фактично зобов'язує звертатися до суду, який за дійсних фактичних обставин справи, виниклих в цій справі, не є компетентним ухвалювати рішення згідно заявлених позивачем предметом та підставам позову, предмету судового розгляду та доказування, а також ефективному способу захисту, спрямованому на захист порушеного права позивача.

Стверджує, що висновок суду першої інстанції стосовно того, що у ОСОБА_4 виникло право на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, не відповідає ні змісту заявленого позову, ні суб'єктному складу спору, ні наявним у справі доказам та дійсним обставинам справи.

Вказує, що її права на житловий будинок є безспірними й вирішення спору залежить лише від встановлення того, були у відповідача, як суб'єкта владних повноважень, достатні правові та фактичні підстави для вчинення реєстраційних дій на підставі поданих сторонньою особою документів, чи ні.

Згідно визначених у позовній заяві предмету та підставам позову, а також заявленим способам захисту, що у свою чергу визначило обсяг судового захисту, предмет доказування, а також застосовані норми матеріального права, у позивача відсутній майновий спір із відповідачем та з ОСОБА_4

Позивач зазначає, що 03 травня 2017 року нею з електронних торгів було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (далі - житловий будинок). Електронні торги було проведено за виконавчим провадженням щодо стягнення з боржника ОСОБА_4 заборгованості на користь ПАТ «ВТБ Банк», якому це нерухоме майно у 2008 року було передано в іпотеку за кредитним договором.

Після дати придбання житлового будинку, відповідачем вчинено дві реєстраційні дії за заявою, як на думку позивача, колишнього власника майна - ОСОБА_4, законні підстави для чого відсутні, що і підлягало встановленню як предмет доказування.

В будь-якому разі відносно належного позивачу вищевказаного нерухомого майна 05 травня 2017 відповідач протягом одного дня за зверненням ОСОБА_4, на підставі одних і тих же документів вчинив у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно дві взаємовиключні, протилежні за змістом оспорені реєстраційні дії: використовуючи постанову Харківського окружного адміністративного суду від 14.11.2013 року у справі №820/9264/13-а, про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.09.2008 року серії НОМЕР_1 та дубліката свідоцтва про право власності на нерухоме майно (будинок) від 30.06.2010 року серії НОМЕР_2 щодо нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1, на ім'я ОСОБА_4, вчинив відповідну реєстраційну дію та запис №20274041 щодо реєстрації за ОСОБА_4 права власності на вказане нерухоме майно з посиланням на документ, й практично одночасно - про скасування цього ж права власності з посиланням на це ж судове рішення.

Вказує, що заявлений позов ґрунтувався, серед іншого, на тому, що одним із обов'язків державного реєстратора є обов'язок з'ясувати відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. З цією метою державний реєстратор не лише вправі, а й повинен, зокрема, запитувати від відповідних органів інформацію, які відповідно до чинного на момент оформлення права законодавства проводили таке оформлення, вимагати у разі потреби подання додаткових документів, тощо.

Однак навіть для самого відповідача з аналізу змісту постанови Харківського окружного адміністративного суду від 14.11.2013 року (з урахуванням ухвали від 09 грудня 2013 про виправлення описки) у справі № 820/9264/13-а слідувало, що права на зареєстровану ним же нерухомість вже не існували, що взагалі виключало вчинення щодо такого нерухомого майна будь-яких реєстраційних дій, що також входило до предмету доказування.

Таким чином, на переконання позивача, предметом судового розгляду та належної оцінки судом було, перш за все, з'ясування, що державний реєстратор в аспекті законного виконання покладених на нього повноважень зобов'язаний пересвідчитися у повноті поданих документів та наявності повноважень особи, яка подала документи для вчинення відповідної реєстраційної дії, і з іншого - перевірити зміст поданих документів на предмет наявності підстав вчинення реєстраційної дії, що відповідачем, як я стверджую, додержано не було.

Вважає, що вказані обставини підлягають встановленню не у порядку цивільного судочинства, оскільки не стосуються з'ясування обставин приналежності майна саме позивачу. Тобто за дійсних обставин справи, які не поставлені під сумнів навіть самим судом, у позивача відсутня потреба заявляти окремі (додаткові) вимоги про визнання права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, право власності на який виникло у позивача з факту його придбання з публічних електронних торгів.

Наявність у позивача права на нерухоме майно визначало існування процесуального інтересу у зверненні до суду та захист порушеного права, а не наявність майнового спору між ОСОБА_2 та відповідачем чи будь-якою третьою особою.

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до протоколу проведення електронних торгів № 253710 від 03.05.2017 року позивач ОСОБА_2 визначена переможцем електронних торгів з продажу предмету іпотеки: житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки за вказаною адресою. (а.с. 46-48)

22.08.2017 року начальником відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області затверджено акт № 51704614/7-1 про реалізацію предмета іпотеки.

На підставі зазначеного акту, приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гаражею Н.П., видано свідоцтво ОСОБА_2 від 08.09.2017 року, яким посвідчено право власності позивача на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. (а.с. 49)

08.09.2017 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Гаража Н.П. внесено запис про державну реєстрацію права власності на зазначене нерухоме майно за ОСОБА_2, підстава виникнення права власності: свідоцтво № 2810 від 08.09.2017 р., підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 36981414 від 08.09.2017 р. (а.с. 17)

При цьому, як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 05.05.2017 р. державним реєстратором речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень сектору державної реєстрації Печенізької районної державної адміністрації Зоткіним С.В. здійснені щодо вказаного вище житлового будинку реєстраційні дії, а саме:

- о 13:29:05 вчинено запис №20274041 про право власності на житловий будинок за заявником ОСОБА_4, підстава виникнення права власності: дублікат свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_3, виданий 30.06.2010 Виконкомом Бабаївської селищної ради, підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер рішення 35064291;

- о 14:14:25 внесено запис про скасування права власності, індексний номер рішення 35065439, підстава: постанова Харківського окружного адміністративного суду від 14.11.2013 року № 820/9264/13-а; ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2013 року № 820/9264/13-а. (а.с. 17-18)

На час вчинення вказаних реєстраційних дій позивача було визнано переможцем електронних торгів на зазначене нерухоме майно згідно протоколу від 03.05.2017 року № 253710, у зв'язку з чим ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом про визнання протиправними дій державного реєстратора та скасування записів про державну реєстрацію, посилаючись на те, що вказаними діями відповідачем порушено її майнові права покупця та права власника житлового будинку.

Обґрунтовуючи своє порушене право у спірних правовідносинах, позивач зазначила, що вказані записи дозволили ОСОБА_4 та іншим особам без її відома та без перенесення існуючих чинних реєстраційних записів, зокрема, накладених обтяжень щодо вже придбаного позивачем об'єкту нерухомості, створити новий реєстраційний запис, поставити під сумнів факт та результати проведених електронних торгів й у подальшому проводити без її відома реєстраційні дії.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Положеннями пункту 1 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Згідно пунктом 2 частини першої цієї ж статті публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

При цьому, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних відносинах викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року (справа № 817/2398/15, переведення № 11-354апп18).

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

За правилами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 вересня 2018 року №11-377апп18 дійшла висновку, що розгляд позовних вимог особи (яка не була заявником щодо реєстраційних дій) до державного реєстратора про скасування його рішень чи записів у відповідному державному реєстрі стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, не належить до юрисдикції адміністративних судів.

З огляду на наведене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що даний спір підлягає до розгляду в цивільному судочинстві.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що дану справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, а тому провадження у справі підлягає закриттю.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Така інституціональна складова права на справедливий суд, як «суд, встановлений законом» є широким за своїм змістом поняттям.

Класична інтерпретація суті конструкції «суд, встановлений законом» викладена ЄСПЛ у рішенні по справі «Сокуренко і Стригун проти України» та полягає у такому:

«Відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства (див. рішення у справі «Коем та інші проти Бельгії» (Coeme and Others v. Belgium), № № 32492/96, 32547/96, 32548/96, 33209/96 та 33210/96, п. 98, ECHR 2000-VII).

Суд повторює, що, як було раніше визначено, фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії», що згадувалось раніше, Комісія висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)».

Зазначена правова позиція дає можливість виділити дві умови відповідності критерію «суд, встановлений законом»: організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції).

У справі, що розглядається значення має юрисдикційна складова права на «суд, встановлений законом», оскільки перебуває у тісному взаємозв'язку з таким процесуальним інститутом, як компетенція судів щодо розгляду справ. Наявність проблеми української правової системи, пов'язаної з недостатньо чіткими критеріями розмежування компетенції між судами загальної юрисдикції, призводить до так званого «конфлікту юрисдикцій», внаслідок чого порушується право людини на судовий захист. Це, в свою чергу, стає об'єктом дослідження в Європейському суді в аспекті порушення права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд), яке безпосередньо у тексті ст. 6 Конвенції не значиться, але було сформульоване вперше у справі «Голдер проти Об'єднаного Королівства».

Тому, з врахуванням послідовно висловленої позиції Великої Палати Верховного Суду, необхідності дотримання балансу у захисті прав учасників спору, що розглядається, підстав для визнання даного спору таким, що підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства немає.

У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 19.12.2018 року по справі № 2040/7805/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)С.П. Жигилій
Судді(підпис) (підпис) Т.С. Перцова І.С. Чалий
Повний текст постанови складено 08.04.2019 року