Справа № 0940/1934/18
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/2039/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Дідик Н.С.,

позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Федишин О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року (прийняте у м. Івано-Франківську суддею Микитюк Р.В.; складене у повному обсязі 27.11.2018) в адміністративній справі №0940/1934/18 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив визнати протиправним і скасування податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Івано-Франківській області (далі - ГУ ДФС в Івано-Франківській області) за № 0-0921 від 17.08.2018,яким йому визначено податкове зобов'язання із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік в розмірі 24 459,20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є власником нежитлової будівлі - корівника, загальною площею 1528,7 кв. м, яка знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Зазначена будівля призначена тільки для використання у сільськогосподарській діяльності, а отже в розумінні п. "ж" пп. 266.2.2. п.266.2 ст. 266 Податкового кодексу України (далі - ПК України) не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржив ОСОБА_2, який вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; та за неправильного застосування норм матеріального права. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У судовому засіданні апелянт підтримав вимоги апеляційної скарги із аналогічних підстав; просить апеляційну скаргу задовольнити. Представник відповідача, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить нерухоме майно - нежитлова будівля (корівник) загальною площею 1528,7 кв. м, яка знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Це підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19.12.2016 за №76208911 та технічним паспортом, копії яких є в матеріалах адміністративної справи (а.с.10,11-14).

ГУ ДФС в Івано-Франківській області здійснило нарахування ОСОБА_2 податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік та 17.08.2018 винесло податкове повідомлення-рішення №-0921, яким визначило суму податкового зобов'язання за вказаний період в розмірі 24 459,20 гривень (а.с. 25).

Не погоджуючись з винесеним податковим повідомленням-рішенням апелянт звернувся з заявою до ГУ ДФС в Івано-Франківській області від 06.08.2018.

ГУ ДФС в Івано-Франківській області на заяву позивача надало відповідь, у якій зокрема зазначив, що рішенням Насташинської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області б/н від 05.06.2016 на території с. Насташине встановлено ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об'єктів нежитлової нерухомості у розмірі 0,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування, що становить 16,00 грн на 2017 рік. Враховуючи викладене, на об'єкт нежитлової нерухомості, що перебуває у власності позивача, а саме: будівлю нежитлову, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 1528,7 кв.м було сформоване податкове повідомлення-рішення №0-0921 від 17.08.2018, яким визначено податкове зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік в розмірі 24 459,20 гривень (а.с. 22-23).

Вважаючи таке податкове повідомлення-рішення неправомірним, позивач оскаржив його до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував це тим, що належне позивачу нерухоме майно є об'єктом оподаткування в силу імперативних приписів підпункту "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, а відтак податок на нерухоме майно з нього повинний нараховуватися.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України).

Відповідно до положень пп. 266.3.1 та 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Згідно із пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об'єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку (абзац 7 пп. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПК України).

За змістом пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Абзац «ж» пп. 266.2.2. п. 266.2 ст. 266 ПК України, на який посилається позивач як на підставу протиправності податкового повідомлення-рішення, встановлює, що не є об'єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Системне тлумачення пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Більше того, кожен з визначених пп. 266.2.2 буквених пунктів має прив'язку або до статусу суб'єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), суб'єкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»)), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є») тощо).

Аналогічна правова позиція висвітлена в постановах Верховного Суду у справах:від 15.05.2018 №806/2676/17 (провадження К/9901/28719/18) та №806/2461/17 (провадження №К/9901/27759/18) і від 02.10.2018 №823/1702/16 (провадження №К/9901/40145/18).

При цьому у абзаці «ж» пп. 266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України законодавцем використано правову конструкцію, яка передбачає одночасно дві умови для звільнення об'єкта нерухомості від оподаткування податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, а саме: 1) суб'єкт, який володіє об'єктами нерухомості повинен бути сільськогосподарським товаровиробником 2) об'єкт нерухомості (будівля, споруда) повинен використовуватись безпосередньо у сільськогосподарській діяльності такого сільськогосподарського товаровиробника.

Згідно з положеннями пп. 14.1.235 п. 14.1 ст. 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа-підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Вказана норма визначає сільськогосподарського товаровиробника як юридичну особу незалежно від організаційно-правової форми або фізичну особу-підприємця, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та здійснює операції з її постачання, проте позивач таким не є і не має статусу і фізичної особи-підприємця, який займається виробництвом сільськогосподарської продукції та здійснює операції з її постачання.

Поряд з цим, у цій нормі зазначено, що визначення сільськогосподарського товаровиробника виключно для цілей глави 1 «Спрощена система оподаткування, обліку та звітності» розділу XIV цього Кодексу «Спеціальні податкові режими», до якої віднесено четверту групу - сільськогосподарські товаровиробники.

Відтак, до спірних правовідносин щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, це визначення не застосовується, оскільки відноситься до розділу ХІІ «Податок на майно».

Поняття «сільськогосподарський товаровиробник», що міститься у Законі України «Про сільськогосподарський перепис» та у ПК України не суперечить один одному, оскільки визначення, закріплене законодавцем у пп. 14.1.235 п. 14.1 ст. 14 ПК України має чітко обмежену сферу застосування та, як наслідок, для інших випадків мають бути застосовані субсидіарно норми інших законів у відповідності до п. 5.3 ст. 5 ПК України.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» від 23.09.2008 за №575-VІ виробники сільськогосподарської продукції - юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Посилання суду першої інстанції на Закон України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001-2004 років» є недоцільним, так як правове регулювання суспільних відносин визначене цим Законом вичерпалось, оскільки Закон визначав основні засади державної політики на період реформування сільського господарства протягом 2001-2004 років.

Товарність сільськогосподарського виробництва прямо пов'язується з виробництвом продукції як товару, тобто кінцевою метою такої діяльності є відчуження сільськогосподарської продукції власного виробництва. У цьому й полягає основна відмінність між сільськогосподарськими виробником і товаровиробником. При цьому кожен сільськогосподарський товаровиробник є одночасно й виробником продукції сільського господарства. І навпаки сільськогосподарський виробник не завжди є товаровиробником.

Таким чином, позивач не відповідає вимогам, які ставляться до суб'єкта-власника нежитлової нерухомості, для звільнення його від податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки.

З положень Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Держстандарту України від 17.08.2000 за №507 видно, що будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства включають в себе будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та інше.

Отже, звільняються від оподаткування цим податком споруди, які використовуються сільськогосподарським товаровиробником (особою, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власно виробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією) безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, незалежно від того, власником таких споруд є фізична чи юридична особа.

Позивачу на праві приватної власності належать нерухоме майно - нежитлова будівля (корівник) загальною площею 1528,7 кв. м, однак він не надав жодних доказів на підтвердження статусу позивача як сільськогосподарського товаровиробника, що б давало можливість застосування пільги з оподаткування згідно із п. "ж" пп. 266.2.2 п. 266.1 ст. 266 ПК України. А відтак, ОСОБА_2 не є сільськогосподарським товаровиробником, а наявність у нього тільки будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, не є підставою для застосування до спірних відносин п. "ж" зазначеної статті ПК України.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій зокремау постанові від 15 травня 2018 року в справі № 806/2676/17.

Поряд з цим, згідно пп. 266.7.3 п. 266.7 ст. 266 ПК України платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за місцем проживання (реєстрації) для проведення звірки даних, зокрема, щодо права на користування пільгою із сплати податку.

У разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, контролюючий орган за місцем проживання (реєстрації) платника податку проводить перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).

Однак, як встановлено, ОСОБА_2 не звертався із письмовою заявою для проведення звірки даних щодо права на користування пільгою із сплати податку до контролюючого органу за місцем проживання (реєстрації).

Відносно правомірності визначення контролюючим органом суми податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, необхідно вказати таке.

Згідно із абзацом сьомим підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об'єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Згідно рішення Насташинської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області від 05.06.2016 ставка податку для нежитлових приміщень становила 1% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв. м бази оподаткування (а.с.26).

Отже, зазначене свідчить про вірне визначення відповідачем податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 24 459,20 грн (а.с.25).

Враховуючи вищезазначене колегія суддів дійшла переконання, що нарахування відповідачем податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки ОСОБА_5 в розмірі 24 459,20 грн є правомірним, а відтак вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №0-0921 від 17.08.2018, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року в адміністративній справі № 0940/1934/18- без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п'ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Постанова складена у повному обсязі 04 квітня 2019 року