Справа № 1940/1607/18
Суддя: Багрій Василь Миколайович
Дата ухвалення: 2019-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/1932/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Багрія В. М.,

суддів Рибачука А. І., Старунського Д. М.,

з участю секретаря судового засідання Болюк Н. В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_3,

предстаника відповідача та третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Шумського районного сектору управління Державної міграційної служби України у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року (рішення ухвалено у м. Тернополі судом у складі головуючого судді Мандзія О. П., повний текст рішення виготовлений 28 грудня 2018 року) у справі № 1940/1607/18 за адміністративним позовом громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 до Шумського районного сектору управління Державної міграційної служби України у Тернопільській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року громадянин Республіки Ірак ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Шумського районного сектору управління Державної міграційної служби України у Тернопільській області (далі - Шумський районний сектор УДМСУ), управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області (далі - УДМСУ в Тернопільській області) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.

Позивач просив: визнати протиправним та скасувати рішення Шумського районного сектору УДМСУ № 3 від 17.07.2018 про відмову у наданні ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну;

зобов'язати УДМСУ в Тернопільській області надати ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію в Україну.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2018 року змінено статус учасника справи УДМСУ в Терпопільській області з відповідача на третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Шумського районного сектору УДМСУ від 17 липня 2018 року № 3 про відмову позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Зобов'язано Шумський районний сектор УДМСУ повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду першої інстанції оскаржив Шумський районний сектор УДМСУ, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення спору. Вказує, що відмова позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну є законною та обґрунтованою, оскільки територіальним підрозділом ДМС вжито всіх необхідних дій для з'ясування інформації, що міститься в заяві іммігранта, перевірено факти, про що складені відповідні акти, тобто в повній мірі вивчено питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну, що залишилось поза увагою суду першої інстанції. Зазначає, що Шумський районний сектор УДМС при прийнятті рішення про відмову позивачу в наданні дозволу на імміграцію в Україну не міг залишити поза увагою довідку Великозагайцівської сільської ради Шумського району Тернопільської області № 19 від 29.01.2018 та результати перевірок за місцем проживання позивача, які в сукупності стали підставою для прийняття рішення № 3 від 17.07.2018 року про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію в Україну в розумінні статті 10 Закону України «Про імміграцію». Вказує, що позивач у заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо зазначив неправдиві відомості, що стосуються адреси його проживання на території України, і саме проживання за різними адресами мало визначальне значення у даній справі. Крім того, зазначає, що критично оцінює обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушених прав позивача шляхом повторного розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну, оскільки, відповідно до пункту 11 Порядку № 1983, документи, відомості за якими можуть змінюватись, можуть бути подані протягом шести місяців від дня їх видачі, тому таке зобов'язання є безпідставним та суперечить вимогам чинного законодавства.

Апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позивачу у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши суддю-доповідача, представника апелянта та третьої особи, яка просить апеляційну скаргу задовольнити, позивача та його представника, які просять апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Шумського районного сектору УДМСУ № 3 від 17.07.2018 про відмову позивачу в наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію» є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки не містить жодних посилань на інші закони України, на підставі яких дозвіл на імміграцію не може бути наданий, а належним і достатнім способом захисту та відновлення порушених прав позивача в даному випадку буде зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо надання дозволу на імміграцію в Україну.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції та, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, враховує таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Республіки Ірак, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1, виданим 23.05.2011, терміном дії до 20.05.2019.

03.12.2015 позивач зареєстрував шлюб із громадянкою України ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 03.12.2015.

08.02.2016 позивачу видано посвідку на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_3, терміном дії до 07.02.2017, яку продовжено до 18.01.2018 та, в подальшому, до 04.01.2019.

27.04.2017 ОСОБА_1 зареєстрував місце проживання за адресою: АДРЕСА_1.

15.12.2017 позивач звернувся до Шумського районного сектору УДМСУ із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, додавши необхідні документи, відповідно до пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію».

Під час розгляду заяви на запит відповідача № 358 від 26.01.2018 отримано довідку Великозагайцівської сільської ради Шумського району Тернопільської області № 19 від 29.01.2018, яка підтверджує, що позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, але за даною адресою не проживає.

Актами перевірки виконання іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства України від 30.01.2018 та 15.06.2018, встановлено, що позивач за вищевказаною адресою постійно не проживає, а лише час від часу буває на вихідних.

Зокрема, опитана жителька АДРЕСА_2 ОСОБА_7 зазначила, що ОСОБА_1 бачить час від часу на вихідних, знає, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, та навчається у м. Тернополі.

Аналогічного змісту пояснення надали жителі АДРЕСА_2 ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які повідомили, що ОСОБА_1, чоловіка ОСОБА_6, бачать в селі нечасто, час від часу на вихідних.

17.07.2018 за результатами розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію Шумським районним сектором УДМСУ складено висновок про відмову у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Рішенням Шумського районного сектору УДМСУ № 3 від 17.07.2018 відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію в Україну, на підставі пункту 6 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Вважаючи рішення відповідача про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну протиправним, позивач звернувся з позовом до суду.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI), іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови та порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України «Про імміграцію» від 07 червня 2011 року № 2491-III (далі -Закон № 2491-III).

Положеннями статті 1 Закону №2491-III передбачено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 2491-III, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 4 Закону № 2491-III, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема, одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Відповідно до статті 6 Закону № 2491-ІІІ, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, зокрема, організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені у статті 9 Закону № 2491-III, відповідно до частини п'ятої якої, для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається (частина десята статті 9 Закону № 2491-III).

Згідно з частиною одинадцятою статті 9 Закону № 2491-ІІІ, термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (далі - Порядок № 1983).

Відповідно до підпункту 3 пункту 2 Порядку № 1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Відповідно до пункту 11 Порядку № 1983, для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються: паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред'явлення повертається), та копія його сторінок; засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними; три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; документ про місце проживання (в Україні та за кордоном); документально підтверджені відомості про склад сім'ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо); документ, виданий лікувально-профілактичним закладом про відсутність у заявника хвороб, зазначених у пункті 5 частини п'ятої статті 9 Закону України «Про імміграцію» (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону). Особи, які постійно проживають за межами України, подають документ, виданий лікувальним закладом держави за місцем проживання, який підлягає легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами; довідка, видана компетентним органом держави попереднього проживання або її дипломатичним представництвом чи консульською установою в Україні, про відсутність судимості (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію»). У виняткових випадках такі відомості можуть бути отримані ДМС чи територіальними органами і підрозділами шляхом надсилання відповідного запиту компетентним органам іноземних держав, з якими укладено договір про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах; квитанція про сплату державного мита або консульського збору, якщо за дії, пов'язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством передбачена їх сплата, або документ, який підтверджує наявність пільг щодо сплати.

Документи, визначені пунктами 1 - 10 частини сьомої статті 9 Закону України «Про імміграцію», додатково подаються відповідно до категорії іммігрантів.

У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України «Про імміграцію», а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Копії цих документів, а також письмове підтвердження згоди на імміграцію та гарантії приймаючих осіб, передбачені пунктом 6 частини сьомої статті 9 Закону України «Про імміграцію», подаються нотаріально засвідченими. Документи, відомості за якими можуть змінюватися, можуть бути подані протягом шести місяців від дня їх видачі.

Згідно з пунктом 12 Порядку № 1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Пунктом 14 Порядку № 1983 визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з'ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

Пунктом 16 Порядку № 1983 передбачено, що у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Згідно з пунктом 19 Порядку №1983, рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття.

Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені статтею 10 Закону № 2491-III, а саме, дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Судом першої інстанції встановлено, що підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення став висновок Шумського районного сектору УДМСУ від 17.07.2018 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Ірак ОСОБА_1.

У вказаному висновку зазначено, що в ході провадження справи було встановлено, що громадянин Республіки Ірак ОСОБА_1 на момент подачі заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1. Але згідно перевірки виконання іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства України та довідки Великозагайцівської сільської ради Шумського району Тернопільської області, виявлено, що позивач за вказаною адресою не проживає.

Тому, рішенням Шумського районного сектору УДМСУ № 3 від 17.07.2018 позивачу відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну, на підставі пункту 6 частини першої статті 10 Закону № 2491-III.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що статтею 10 Закону № 2491-III встановлений вичерпний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну, згідно з пунктом 6 частини першої якої, дозвіл на імміграцію не надається в інших випадках, передбачених законами України.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції в частині того, що оскаржуване рішення відповідача не містить жодних посилань на інші закони України, які б вказували на наявність тих обставин, які стали підставою для відмови в наданні позивачу дозволу на імміграцію, як це визначено в пункті 6 частини першої статті 10 Закону № 2491-III.

Щодо доводів апелянта про те, що позивачем у заяві про надання дозволу на імміграцію зазначено свідомо неправдиві відомості про місце проживання в Україні, то апеляційний суд вважає їх необгрунтованими з огляду на наступне.

Під час розгляду справи позивач не заперечував, що у робочі дні тижня з дружиною проживає у м. Тернополі на підставі договору оренди квартири (житлового приміщення) від 29.03.2017, що зумовлено навчанням дружини позивача з 01.08.2017 в очному циклі інтернатури (денна форма) з спеціальності «Дерматологія» на базі кафедр Тернопільського державного медичного університету імені І. Я. Горбачевського, що підтверджується довідкою № 11/1/4454 від 26.09.2018. Однак, основним місцем його проживання, як і дружини, є місце їх реєстрації за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, у посвідці на тимчасове проживання серії НОМЕР_3, виданій 08.02.2016 року УДМСУ в Тернопільській області, терміном дії до 07.02.2017 року, яку було продовжено до 04.01.2019 року, місце проживання позивача вказане за адресою: АДРЕСА_1, і до подачі заяви на імміграцію суб'єкти владних повноважень не мали заперечень щодо непостійного проживання позивача за місцем реєстрації.

Одночасно, зазначення свідомо неправдивих відомостей чи подання підроблених документів є самостійною підставою для відмови в наданні дозволу на імміграцію в силу приписів пункту 4 частини першої статті 10 Закону № 2491-III, тоді як спірне рішення прийнято на підставі пункту 6 частини першої статті 10 Закону № 2491-III, тобто в інших випадках, передбачених законами України.

Посилання Шумського районного сектору УДМС про врахування при прийнятті рішення про відмову позивачу в наданні дозволу на імміграцію в Україну довідки Великозагайцівської сільської ради Шумського району Тернопільської області № 19 від 29.01.2018 та результатів перевірок за місцем проживання позивача є безпідставним, оскільки в розумінні частини першої статті 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Апеляційний суд не погоджується із доводами апелянта щодо критичної оцінки обраного судом першої інстанції способу захисту порушених прав позивача шляхом повторного розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну, оскільки, посилання скаржника на положення пункту 11 Порядку № 1983 не спростовують необхідності застосування саме такого способу захисту порушених прав позивача, оскільки повноваження відповідача у спірних правовідносинах є дискреційними.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що рішення Шумського районного сектору управління Державної міграційної служби України у Тернопільській області від 17.07.2018 № 3 про відмову позивачу в наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію» є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки не містить жодних посилань на інші закони України, на підставі яких дозвіл на імміграцію не може бути наданий, а належним і достатнім способом захисту та відновлення порушених прав позивача є зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо надання дозволу на імміграцію в Україну.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з врахуванням усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Шумського районного сектору управління Державної міграційної служби України у Тернопільській області залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року у справі № 1940/1607/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. М. Багрій
судді А. І. Рибачук
Д. М. Старунський
Повний текст постанови виготовлений 05.04.2019.