Справа № 824/87/19-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2019-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2019 р. м. Чернівці справа № 824/87/19-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Левицький В.К., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Стрільчук Транс" до Головного управління ДФС у Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Стрільчук Транс" (далі - позивач, ТОВ "Стрільчук Транс") звернулося до суду з вказаним позовом, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Чернівецькій області від 08.10.2018 р. №, яким зменшено суму від'ємного значення податку на додану вартість, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) на суму 26537,00 грн;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Чернівецькій області від 08.10.2018 р. №, яким зменшено суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість на суму 26081,25 грн та застосовано штрафну (фінансову) санкцію у розмірі 5216,25 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що посадовими особами Головного управління ДФС у Чернівецькій області проводилась камеральна перевірка з питань достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування ПДВ на поточний рахунок платника податку за липень 2018 року, за результатами якої складено акт №4496/24-13-12-04/12/37690326 від 18.09.2018 р. В подальшому, на підставі висновків акту перевірки, ГУ ДФС у Чернівецькій області прийнято податкові повідомлення-рішення № від 08.10.2018 р., № від 08.10.2018 р.

Зазначені податкові повідомлення-рішення позивач вважає протиправними, такими, що не відповідають вимогам закону і підлягають скасуванню, оскільки Головним управлінням ДФС у Чернівецькій області під час проведення камеральної перевірки неправильно застосовано положення ст. 199 Податкового кодексу України, яка регулює порядок пропорційного віднесення сум податку до податкового кредиту.

Крім того, позивач в обґрунтування позовних вимог зазначав, що під час проведення камеральної перевірки в контролюючого органу не було правових підстав для включення в акт камеральної перевірки питання повноти декларування податкових зобов'язань з ПДВ в межах даного виду перевірки.

Головне управління ДФС у Чернівецькій області (далі - відповідач, ГУ ДФС у Чернівецькій області) подало до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувало проти позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість заявлених позивачем вимог.

В обґрунтування заперечень відповідач вказував, що камеральна перевірка з питань достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування ПДВ на поточний рахунок платника податку за липень 2018 р. була проведена на підставі чинного законодавства. Зазначеною перевіркою встановлено порушення позивачем вимог податкового законодавства та складено акт перевірки №4496/24-13-12-04/12/37690326 від 18.09.2018 р., на підставі висновків якого контролюючим органом прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення.

З огляду на вказані обставини відповідач вважає, що оскаржувані позивачем податкові-повідомлення рішення є законними, обґрунтованими та такими, що відповідають нормам чинного законодавства України, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Під час судового розгляду справи по суті представник позивача позов підтримав повністю, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просив суд задовольнити позовні вимоги.

Представники відповідача проти позовних вимог заперечували та наполягали на відсутності підстав для задоволення позову.

Після з'ясування обставин справи та дослідження доказів, сторонами подано до суду заяви про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи приписи ст. 194 КАС України, суд вважає за можливе здійснювати розгляд і вирішення справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Заслухавши вступне слово учасників справи, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Стрільчук Транс" (58000, Чернівецька область, місто Чернівці, вулиця Руданського Степана, будинок 44, квартира 1, ) зареєстроване як юридична особа 23.05.2011 р. та взяте на податковий облік 25.05.2011 р. (Т. 1 а.с. 8-13, 219-223).

Згідно відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основними видами діяльності позивача є: торгівля автомобілями та легковими автотранспортними засобами; торгівля іншими автотранспортними засобами; оптова торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів; роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів; вантажний автомобільний транспорт (основний); інша допоміжна діяльність у сфері транспорту; надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів.

16.08.2018 р. позивачем подано до Чернівецької ОДПІ ГУ ДФС у Чернівецькій області декларацію з податку на додану вартість за липень 2018 р. №, в якій заявлено до відшкодування з бюджету 332260,00 грн податку на додану вартість на рахунок у банку (Т. 1 а.с. 221-218).

Відповідно до п. 200.10 ст. 200 Податкового кодексу України, відповідачем у період з 21.08.2018 р. по 18.09.2018 р. проведено камеральну перевірку достовірності нарахування позивачем сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок платника податку за податковою декларацією з податку на додану вартість за липень 2018 р. від 16.08.2018 р. № в сумі 332260 грн.

За результатами проведення камеральної перевірки складено акт №4496/24-13-12-04/12/37690326 від 18.09.2018 р., в якому посадовими особами ГУ ДФС у Чернівецькій області зроблено висновок про порушення позивачем п. 199.1, п. 199.2 ст. 199, п.п. "б" п. 198.5, ст. 198 Податкового кодексу України, яке привело до зниження податкових зобов'язань на загальну суму 46624 грн по рядку 4.1 декларації ПДВ, в тому числі за звітні періоди: січень 2018 р. - на 6469 грн, лютий 2018 р. - 6881 грн, березень 2018 р. - 9394 грн, квітень 2018 р. - 5861 грн, травень 2018 р. - 7176 грн, червень 2018 р. - 6156 грн, липень 2018 р. - 4688 грн, внаслідок чого:

1) завищено суму бюджетного відшкодування на поточний рахунок платника податку по декларації з ПДВ за липень 2018 р. на 20526 грн, визначеного ТОВ "Стрільчук транс" по рядку 20.2.1 в порушення п. 200.1 ст. 200 та п. 200.4 ст. 200 ПК України та Порядку заповнення декларації з ПДВ, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.01.2016 р. №21, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 29.01.2016 р. за №159/28289, (без порушень у частині визначення сум податкового кредиту та податкових зобов'язань);

2) завищено суму від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту по рядку 21 декларації з ПДВ за липень 2018 р. на 26099 грн (Т. 1 а.с. 14-24, 233-238).

18.09.2018 р. відповідач направив на адресу позивача акт камеральної, який отримано позивачем 24.09.2018 р. (Т. 1 а.с. 239, 240).

Не погоджуючись з висновками викладеними в акті камеральної перевірки, 25.09.2018 р. позивач подав до ГУ ДФС у Чернівецькій області письмове заперечення (Т. 1 а.с. 25, 241).

За результатами розгляду заперечення, 03.10.2018 р. відповідач визнав висновки викладені в акті камеральної перевірки від 18.09.2018 р. такими, що відповідають вимогам чинного законодавства (Т. 1 а.с. 26-31).

На підставі висновків акту камеральної перевірки, ГУ ДФС України в Чернівецькій області винесено наступні податкові повідомлення-рішення:

- № від 08.10.2018 р., яким зменшено позивачу суму від'ємного значення податку на додану вартість, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) на 26537 грн (Т. 1 а.с. 32);

- № від 08.10.2018 р., яким зменшено позивачу суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість на 26081,25 грн та застосовано штрафну (фінансову) санкцію у розмірі 5216,25 грн (Т. 1 а.с. 33).

Не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, 17.10.2018 р. позивач оскаржив їх до Державної фіскальної служби України (Т. 1 а.с. 34-38).

За результатами розгляду скарги, 20.12.2018 р. Державна фіскальна служба України прийняла рішення № 41184/6/99-99-11-04-01-25, яким податкові повідомлення-рішення від 08.10.2018 р. №, № залишила без змін, скаргу - без задоволення (Т. 1 а.с. 39-42).

Не погоджуючись із податковими повідомленнями - рішеннями, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши вступне слово учасників справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши письмові докази по справі, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтями 67 та 68 Конституції України передбачено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом, неухильно додержуватися Конституції України та законів України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платники податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані Податковим кодексом України від 02.12.2010 р. №2755- IV (далі - ПК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.1 ст. 198 ПК України наведені операції у разі здійснення яких виникає право на віднесення сум податку до податкового кредиту, зокрема до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: - придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; - придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); - ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Підпунктом 14.1.18 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що бюджетне відшкодування - відшкодування від'ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника.

Порядок визначення суми податку, що підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), визначений у ст. 200 ПК України.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 ПК України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом (п. 200,2 ст. 200 ПК України).

Пунктом 200.4 ст. 200 ПК передбачено, що при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з п. 200.1 цієї статті, така сума: а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу - б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов'язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету; в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Тобто, бюджетному відшкодуванню на рахунок платника податку у банку підлягає різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду, за умови, що такий показник має від'ємне значення.

В акті камеральної перевірки №4496/24-13-12-04/12/37690326 від 18.09.2018 р. зазначено, що причиною виникнення від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту у липні 2018 р. є надання транспортних послуг з перевезення вантажів за межі митної території України, а саме до Румунії, Туреччини та Болгарії.

Від'ємне значення, що підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку р. 20.2.1 декларації в сумі 332260,00 грн сформовано у: січні 2018 р. в сумі 175891,00 грн, лютому 2018 р. - 107499,00 грн, травні 2018 р. - 48870,00 грн (Додаток 3 Декларації по ПДВ).

У відзиві на позов відповідач зазначав, що перевіркою показників Декларацій, починаючи з попередніх звітних (податкових) періодів, в яких виникло від'ємне значення ПДВ до звітного (податкового) періоду, за який задекларовано бюджетне відшкодування ПДВ, включно, встановлено, що позивачем у січні 2018 р. вперше здійснено операції з перевезення вантажів автомобільним транспортом через митну територію України транзитом, які згідно з п. 197.8 ст. 197 ПК України звільняються від оподаткування податком на додану вартість.

Відповідно до поданого додатку 7 Декларації за січень 2018 р. таблиця 1 «Розрахунок частки використання товарів/послуг та/або необоротних активів в оподатковуваних операціях» позивачем визначено частку використання товарів/послуг та/або необоротних активів у неоподатковуваних операціях в розмірі 3,43 відсотка. Перевіркою правильності визначення такої частки порушень не встановлено.

Згідно реєстру виданих податкових накладних за січень 2018 р. сукупні обсяги постачання складають 4114609,00 грн, в тому числі:

операції, що оподатковуються за основною ставкою (ряд. 1.1 Декларації) - 1711875,00 грн;

інші операції, що оподатковуються за нульовою ставкою (ряд. 3 Декларації) - 2277036,00 грн;

операції, що не є об'єктом оподаткування (ст. 196 ПК України), операції з постачання послуг за межами митної території України та послуг, місце постачання, яких визначено відповідно до п.п. 186.2, 186.3 ст. 186 ПК України за межами митної території України, операції які звільнені від оподаткування (ст. 197, підрозділ 2 розділу XX ПК України, міжнародні договори (угоди)) (ряд. 5 Декларації) - 142012,00 грн;

коригування податкових зобов'язань (ряд.7 Декларації) - «-16314,00 грн».

На підставі зазначеного, у позивача в січні 2018 р. обсяг оподатковуваних операцій становить 3972597,00 грн (1711875 грн (ряд. 1.1 Декларації) + 2277036,00 грн (ряд. 3 Декларації) + «- 16314, 00 грн» (ряд.7 Декларації))

Враховуючи наведене, відповідач стверджував, що при розгляді заперечення із врахуванням податкового обліку платника визначено частку використання товарів/послуг та/або необоротних активів в оподатковуваних операціях в розмірі 96,55 відсотка (3972597,00 грн/4114609,00 грн х 100%).

Виходячи з цього, частка використання товарів/послуг, необоротних активів в неоподатковуваних операціях становить 3,45 відсотка (100%-95,55%) (за даними платника - 3,43 відсотка).

Оскільки частка використання товарів/послуг, необоротних активів в неоподатковуваних операціях становить 3,45 відсотка податкові зобов`язання з податку на додану вартість (ряд. 4.1 Декларацій), відповідач прийшов до висновку, що позивачем занижено на 47402,00 грн (січень 2018 року - 6574,00 грн, лютий - 6984,00 грн, березень - 9515,00 грн, квітень - 5956,00 грн, травень -7307,00 грн, червень - 6259,00 грн, липень 2018 року - 4807,00 грн), у зв'язку із чим позивачем на порушення п. 200.1, п. 200.4 ст. 200 ПК України:

- завищено суму бюджетного відшкодування на 20865,00 грн (ряд. 20.2.1 Декларації за липень 2018 року);

- завищено суму від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту на 26537,00 грн (ряд. 21 Декларації за липень 2018 року).

Водночас перевіркою встановлено, що позивач на порушення п. 199.1, п. 199.2 ст. 199, п.п. «б» п. 198.5, ст. 198 ПК України податкові зобов'язання з податку на додану вартість (ряд. 4.1 Декларацій) занижено на 46625,00 грн (січень 2018 р. - 6469,00 грн, лютий 2018 р. - 6881,00 грн, березень 2018 р. - 9394,00 грн, квітень 2018 р. - 5861,00 грн, травень 2018 р. - 7176,00 грн, червень 2018 р. - 6156 грн, липень 2018 р. - 4688,00 грн), у зв'язку із не правильним застосуванням визначеної частки використання товарів/послуг та/або необоротних активів у неоподатковуваних операціях.

Внаслідок зазначеного, відповідач прийшов до висновку, що позивачем на порушення п. 200.1 та п. 200.4 ст. 200 ПК України:

- завищено суму бюджетного відшкодування на 20526,00 грн (ряд. 20.2.1 Декларації за липень 2018 р.);

- завищено суму від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту на 26099,00 грн (ряд. 21 Декларації за липень 2018 р.).

Суд вважає вказаний висновок необґрунтованим, оскільки прийнятий на неправильному застосуванні положень п. 199.1 ст. 199 ПК України, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 185.1 ст. 185 ПК України об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

В позовній заяві позивач зазначав, що податковий кредит при здійсненні кожного з видів господарських операцій, які він здійснює згідно статуту, формувався за рахунок:

- під час здійснення операцій по перевезенню вантажів власним автомобільним транспортом за рахунок ПДВ у складі ціни закуплених позивачем паливно-мастильних та інших витратних матеріалів і запасних частин, які забезпечують експлуатацію вантажних автомобілів, послуг по ремонту і обслуговуванню вантажних автомобілів;

- під час надання транспортно-експедиційних послуг за рахунок ПДВ у складі ціни транспортних послуг залучених позивачем суб'єктів господарювання - перевізників, які фактично здійснили перевезення вантажів за посередництвом позивача.

Судом встановлено, що у січні 2018 р. позивачем здійснено перевезення вантажу власним автомобільним транспортом на замовлення ЗАТ "СД факторіалс" на підставі договору на перевезення №866/11 від 18.01.2018 р. за маршрутом р-н Мерсін м. Стамбул республіки Туреччина - Мінський район республіки Білорусь, що включає в себе перевезення вантажу транзитом територією України (Т.1 а.с. 45-51).

Факт здійснення зазначеного перевезення вантажних автомобілем ДАФ НОМЕР_2 з причепом НОМЕР_1 позивача зафіксований у акті надання послуг №208 від 29.01.2018 р. (Т, 1 а.с. 52).

Надання позивачем транспортної послуги власним транспортом включало в себе транзит вантажу, який підтверджується СМR міжнародною товарно-транспортною накладною №505932 та шляховим листом №СТР 000653 (Т. 1 а.с. 53 - 55).

Вартість транспортних послуг позивача по даному перевезенню вантажу становить 142012,33 грн, що підтверджується калькуляцією послуг перевезення автомобілем ДАФ НОМЕР_2/НОМЕР_1 по маршруту м. Стамбул республіки Туреччина - Мінський район республіки Білорусь (Т. 1 а.с. 56).

В судовому засіданні представниками відповідача не заперечувалось надання позивачем вказаної послуги.

Статтею 1 Закону України «Про транзит вантажів» від 20.10.1999 р. №1172-XIV визначено, що транзитом вантажів є перевезення транспортними засобами транзиту транзитних вантажів під митним контролем через територію України між двома пунктами або в межах одного пункту пропуску через державний кордон України.

Статтею 197 ПК України визначено перелік операцій, які звільнені від оподаткування податком на додану вартість.

Зокрема, згідно п. 197.8 ст. 197 ПК України звільняються від оподаткування операції з постачання послуг з перевезення (переміщення) пасажирів та вантажів транзитом через митну територію України, а також з постачання послуг, пов'язаних із таким перевезенням (переміщенням).

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що надана позивачем на підставі договору №866/11 від 18.01.2018 р. послуга з перевезення вантажу власним автомобільним транспортом за маршрутом р-н Мерсін м. Стамбул республіки Туреччина - Мінський район республіки Білорусь на суму 142012,33 грн є послугою з перевезення вантажів транзитом через територію України та, відповідно до положень п. 197.8 ст. 197 ПК України, звільняється від оподаткування податком на додану вартість.

У відповідності до п.п. "б" п. 198.5 ст. 198 ПК України платник податку зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод).

Особливості визначення бази оподаткування в разі постачання товарів/послуг в окремих випадках врегульовано ст. 189 ПК України. Так, п. 189.1 наведеної статті ПК України визначено, що у разі здійснення операцій відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу база оподаткування за необоротними активами визначається виходячи з балансової (залишкової) вартості, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), а за товарами/послугами - виходячи з вартості їх придбання.

Пунктом 199.1 ст. 199 ПК України встановлено, що у разі якщо придбані та/або виготовлені товари/послуги, необоротні активи частково використовуються в оподатковуваних операціях, а частково - ні, платник податку зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до п. 189.1 ст. 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати зведену податкову накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних на загальну суму частки сплаченого (нарахованого) податку під час їх придбання або виготовлення, яка відповідає частці використання таких товарів/послуг, необоротних активів в неоподатковуваних операціях.

Частка використання товарів/послуг, необоротних активів в оподатковуваних операціях визначається у відсотках як відношення обсягів з постачання оподатковуваних операцій (без урахування сум податку) за попередній календарний рік до сукупних обсягів постачання оподатковуваних та неоподатковуваних операцій (без урахування сум податку) за цей же попередній календарний рік. Визначена у процентах величина застосовується протягом поточного календарного року (п. 199.2. ст. 199 ПК України).

Згідно п. 199.3. ст. 199 ПК України платники податку, у яких протягом попереднього календарного року були відсутні неоподатковувані операції, а такі неоподатковувані операції почали здійснюватися у звітному періоді, а також новостворені платники податку проводять у поточному календарному році розрахунок частки використання товарів/послуг, необоротних активів в оподатковуваних операціях на підставі розрахунку, визначеного за фактичними даними обсягів з постачання оподатковуваних та неоподатковуваних операцій першого звітного податкового періоду, в якому задекларовані такі операції.

Розрахунок частки використання товарів/послуг, необоротних активів в оподатковуваних операціях подається до контролюючого органу одночасно з податковою декларацією звітного податкового періоду, в якому задекларовані такі оподатковувані та неоподатковувані операції.

Аналізуючи наведені норми матеріального права, суд приходить до висновку, що виключно в частині, яка припадає на неоподатковані операції, такий платник податку має включити до податкових зобов'язань за зведеною податковою накладною будь-які суми ПДВ, підтверджені податковими накладними та іншими документами, зазначеними у п. 201.11 ст. 201 ПК України.

Якщо ж придбані товари, послуги, необоротні активи повністю використовуються лише в неоподатковуваних операціях, то платник податку визначає податкове зобов'язання за ними, виходячи з вартості їх придбання, відповідно до норм п.198.5 ст. 198 ПК України.

І лише якщо такі придбані товари, послуги, необоротні активи використовуються в неоподатковуваних операціях частково, цю частку використання необхідно визначати відповідно до норм п. 199.1 ст. 191 ПК України. Виходячи з такої частки в податковому кредиті з ПДВ, який включений у ціну саме тих товарів, послуг і необоротних активів, що частково використовуються в неоподатковуваних операціях, необхідно нараховувати податкові зобов'язання з ПДВ шляхом віднесення до їх складу відповідної частки податкового кредиту придбаних платником податків товарів, послуг і необоротних активів, що частково використовуються в неоподатковуваних операціях.

У разі ж, якщо придбані таким платником податків товари, послуги і необоротні активи використовуються виключно в оподатковуваних операціях, то норми ст. 199 ПК України до податкового кредиту, сформованого у зв'язку з таким придбанням не застосовуються.

Судом встановлено та не заперечувалося учасниками справи, що згідно поданого додатку 7 Декларації за січень 2018 р. таблиця 1 «Розрахунок частки використання товарів/послуг та/або необоротних активів в оподатковуваних операціях» позивачем правильно визначено частку використання товарів/послуг та/або необоротних активів у неоподатковуваних операціях в розмірі 3,43 відсотка.

Отже, позивач правомірно застосував частку використання 3,43% тільки до отриманого податкового кредиту, що виник при придбанні товарів/послуг, які частково використовуються в операціях, звільнених від оподаткування, а не до всього обсягу податкового кредиту, відмежовуючи при цьому від застосування п. 199.1 ст. 199 ПК України податковий кредит, який сформований у зв'язку з придбанням товарів, послуг і необоротних активів, які використовуються виключно в оподатковуваних операціях.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач у спірних правовідносинах правомірно застосував положення п. 199.1 ст. 199 ПК України, визначивши податкові зобов'язання з ПДВ із застосуванням коефіцієнту 3,43% не до всього свого податкового кредиту, а тільки до тих сум податкового кредиту, який сформований внаслідок придбання товарів, послуг і необоротних активів, що частково використовуються в неоподаткованих операціях у сумі 2528210,75 грн.

З огляду на наведене, на переконання суду, позивач не допускав порушення п.199.1, п.199.2 ст. 199, п.п. "б" п. 185 ст. 185 ПК України та не занижував суму бюджетного відшкодування, а також не завищував суму від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту.

Беручи до уваги вищенаведене, суд вважає, що відповідач помилково застосував частку використання 3,43% до всього податкового кредиту, не на підставі положень ПК України, та без урахування усіх обставин, що мають значення по справі, відтак оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Стосовно включення в акт камеральної перевірки питання повноти декларування податкових зобов'язань з ПДВ в межах даного виду перевірки, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 ПК України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Згідно п. 75.1. ст. 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Відповідно до п.п. 75.1.1. п. 75.1 ст. 75 ПК України камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні" від 21.12.2016 р. № 1797-VIII, положення якого набрали чинності з 01.01.2017 р., підпункт 75.1.1 п. 75.1 ст. 75 ПК України доповнено абзацом другим такого змісту: "Предметом камеральної перевірки також може бути своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків) та/або своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних та/або своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов'язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах".

Згідно п.п. 75.1.2 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок.

Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об'єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Аналізуючи наведені норми права, суд приходить до висновку, що до 01.01.2017 р. до предмету камеральної перевірки не відносились питання повноти та своєчасності декларування податкових зобов'язань. З 01.01.2017 р., на переконання суду, контроююючий орган наділений повноваженням під час проведення камеральної перевірки перевіряти податкову декларацію з податку на додану вартість повністю, а не її розділи чи додатки.

З огляду на наведене, доводи позивача в цій частині є необґрунтованими. Однак, наведена обставина не спростовує протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Під час судового розгляду справи судом встановлено порушення відповідачем вищезазначених критеріїв, а тому позов підлягає задоволенню повністю.

Згідно ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В ході розгляду справи по суті відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів належними засобами доказування правомірність прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи видно, що за подання вказаного позову позивачем понесено судові витрати (судовий збір) у розмірі 3872,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 23.01.2019 р. №4030 (Т. 1 а.с. 3).

Оскільки, позов задоволено повністю, суд присуджує на користь позивача судові витрати (судовий збір) у сумі 3872,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Чернівецькій області.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 6, 9, 14, 72, 73, 77, 90, 241, 250, 255, 293, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Чернівецькій області від 08.10.2018 р. №.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Чернівецькій області від 08.10.2018 р. №.

4. Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Стрільчук Транс" (58000, Чернівецька область, місто Чернівці, вулиця Руданського Степана, будинок 44, квартира 1, ) судові витрати (судовий збір) в сумі 3872,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Чернівецькій області (м. Чернівці, вул. Героїв Майдану, 200-А, ).

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його складання.

Суддя В.К. Левицький