Справа № 225/2066/19
Суддя: Мигалевич В. В.
Дата ухвалення: 2019-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 225/2066/19
Провадження № 2-а/225/28/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року місто Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Мигалевича В.В. ,

за участю

секретаря судового засідання Голубової О.О.,

представника позивача Дранчак Т.М.,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Дзержинського міського суду Донецької області у порядку розгляду окремої категорії термінових адміністративних справ за правилами позовного провадження справу за позовом Торецького міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до ОСОБА_2 про примусове видворення за межі території України, затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні,-

ВСТАНОВИВ:

1. виклад позиції позивача та заперечень відповідача:

До Дзержинського міського суду Донецької області 03 квітня 2019 року надійшла позовна заява Торецького міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до ОСОБА_2 про примусове видворення за межі території України, затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, прибув 15.05.2012 на запрошення своєї бабці, яка на тепер померла. Термін перебування на території України ОСОБА_2 закінчився 12.08.2012, з території України відповідач своєчасно не виїхав та з цього часу перебуває в Україні незаконно.

31.03.2018 року під час проведення на території м. Торецька Донецької області операції, під умовною назвою «Мігрант», з виявлення іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України при сумісному відпрацюванні працівниками Торецького МВ ГУ ДМС України в Донецькій області разом з працівниками ГУ НП в Донецькій області був встановлений громадянин Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який надав паспорт громадянина Російської Федерації НОМЕР_1 виданий підрозділом 143-003 від 23.08.2003.

Згідно пояснень ОСОБА_2 виїхати своєчасно не зміг, у зв'язку із відсутністю коштів та відсутністю паспорта громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон.

Вищенаведене свідчить про те, що загальна кількість днів терміну перебування ОСОБА_2 на території України перевищує дозволений 90 денний термін. Таким чином, з 12.08.2012 до теперішнього часу громадянин Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на території Україні без реєстрації і документів, що дають право на перебування або проживання на її території, від виїзду з України ухиляється. Законні джерела для існування, постійне місце проживання та підстави для подальшого перебування на території України відсутні.

31.03.2018 року у відношенні відповідача Торецьким МВ ГУ ДМС України в Донецькій області було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МДО № 000827 відповідно до ч.1 ст. 203 КУпАП ухвалено постанову про накладення адміністративного стягнення ПН МДО № 000827 у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. Зазначене адміністративне стягнення ОСОБА_2 у встановленому порядку не оскаржував, штраф не сплатив.

На підставі ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Торецьким МВ ГУ ДМС України в Донецькій області було винесено Рішення № 2 від 31 березня 2018 року про примусове повернення за межі України громадянина Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зобов'язано його самостійно залишити територію України у термін до 28.04.2018. Заборонено громадянину Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, подальший в'їзд в Україну терміном на 3 (три) роки. Про це відповідачу було належним чином повідомлено та рішення вручене.

У відповідності до ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та п. 2 спільного наказу МВС України, АДПС України та СБУ від 23.04.2012 р. № 353/271/150 «Про затвердження інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства» про це рішення невідкладно, протягом 24 годин було повідомлено керівника Костянтинівської місцевої прокуратури.

22.03.2019 року Торецьким МВ ГУ ДМС України в Донецькій області під час проведення на території м. Торецька Донецької області цільових профілактичних заходів з нагляду та контролю та виконанням законодавства в міграційній сфері під умовною назвою «Мігрант» було виявлено громадянина Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який не виконав рішення про примусове повернення № 2 від 31.03.2018, та знаходиться на території України без законних на то підстав.

Згідно пояснень ОСОБА_2 від 22.03.2019 року, він своєчасно не виконав рішення про примусове повернення до країни походження через відсутність коштів та відсутність паспорта громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон. З пояснення вбачається, що відповідач від виїзду з території України відмовляється та не має паспорту громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон. При цьому фактів звернення відповідача до державних органів України з питання визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту не було, що свідчить про відсутність підстав застосування п. 5 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до якого положення вищезазначеної статті не застосовуються до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У зв'язку з викладеним, керуючись положеннями ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст. 288 КАС України, позивач просить суд прийняти рішення про затримання громадянина ОСОБА_2 з метою забезпечення видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на шість місяців, а також про його примусове видворення.

Відповідач ОСОБА_2 не скористався своїм правом та відзив на позов на адресу суду не направив.

2. заяви і клопотання: від сторін не надходило жодних заяв та клопотань.

3. процесуальні дії суду:

Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 03 квітня 2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами розгляду окремої категорії термінових адміністративних справ у позовному провадженні із повідомленням (викликом) сторін, визначено строк для відповідача для подання відзиву на позов, роз'яснено строки та порядок надання суду доказів.

Представник позивача Дранчак Т.М. у судовому засідання позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався, у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив що на території України має власне житло, на території РФ житла не має, повертатися йому немає куди. Просив у задоволенні позову відмовити і надати час на оформлення документів для проживання на території України.

Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилався позивач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 9, 244 КАС України, виходить з такого.

Предметом позову у справі є примусове видворення за межі території України громадянина ОСОБА_2 та затримання його з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

4. фактичні обставини справи, установлені судом:

Судом установлено, що згідно з копією паспорту громадянина РФ ОСОБА_2 НОМЕР_1 від 23.08.2003 року є громадянином Російської Федерації, який прибув до України 15.05.2012 року.

Термін перебування на території України ОСОБА_2 закінчився 12.08.2012 року, з території України відповідач своєчасно не виїхав та з цього часу перебуває в Україні незаконно.

Рішенням Торецького МВ ГУ ДМС України в Донецькій області № 2 від 31 березня 2018 року про примусове повернення за межі України громадянина Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зобов'язано його самостійно залишити територію України у термін до 28.04.2018. Заборонено громадянину Російської Федерації ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, подальший в'їзд в Україну терміном на 3 (три) роки. Про це відповідачу було належним чином повідомлено та рішення вручене.

Доказів, які б свідчили про оскарження зазначеного рішення відповідачем не представлено.

31 березня 2018 року Торецьким МВ ГУ ДМС України в Донецькій області відносно ОСОБА_2 складений протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДО № 000827 за ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Постановою Торецького МВ ГУ ДМС України в Донецькій від 31 березня 2018 року ОСОБА_2 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн., який до теперішнього часу відповідачем не сплачено.

Доказів, які б указували на те, що ОСОБА_2 звертався до уповноваженого органу України за статусом біженців, або ж на право постійного проживання в Україні, або ж з інших підстав суду не представлено.

Вирішуючи питання про примусове видворення відповідача з території України суд виходить з такого.

5. Щодо захисту прав заявника та способу їх захисту, то суд керується положеннями ст. 289 КАС України та вважає, що вимоги позовної заяви витікають із правовідносин щодо видворення за межі території України та затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

6. Норми права, які застосовує суд при вирішенні справи.

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04 листопада 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 11 вересня 1997 року, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом Українивід 22 вересня 2011 року №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон № 3773-VI).

Відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону №3773-VI іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.

Статтею 30 Закону №3773-VI визначено випадки, коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України.

Зокрема, передбачено, що Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства визначені у ст. 26 вказаного Закону.

Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Враховуючи вищенаведені правові положення статей 26 і 30 Закону №3773-VI примусовому видворенню передують дві обставини, а саме: прийняття рішення про примусове повернення та ухилення від виїзду після прийняття такого рішення.

У справі, де предметом розгляду є примусове видворення відповідача із території України, органом, на який покладено обов'язок контролю за дотримання указаного законодавства, винесено рішення про примусове повернення відповідача до країни його громадянства, строк добровільного виконання установлений до 28 квітня 2018 року, про указане рішення відповідач повідомлений в установленому порядку, однак таке добровільно не виконане, що вказує на ухилення відповідача від виїзду з території України.

Вирішуючи питання про затримання указаної особи із поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні суд виходить з наступного.

З матеріалів позову вбачається, що громадянин ОСОБА_2 порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, на даний час не має документа, що дає право на проживання в Україні, ухилився від виконання рішення про його примусове повернення, а також існує ризик його втечі.

У підпункті "f" пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: «законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції».

Європейський суд з прав людини у справі «Ливада проти України» (рішення від 26 червня 2014року) зазначив, що проголошуючи право на свободу, пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі особливо стосовно іноземного громадянина шукача притулку таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України затримання треба розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний, і як адміністративно-процесуальний заходи, застосування яких обмежує право на свободу та особисту недоторканність людини (абзац п'ятий пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2003 року № 12-рп/2003).

Частиною 1 статті 289 КАС України визначено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов'язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Заходи, визначені цією статтею, також застосовуються адміністративним судом, визначеним частиною першою цієї статті, за позовом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів чи підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вчинили порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, до завершення процедури розгляду цієї заяви.

Частина 11 статті 289 КАС України (яка є спеціальною нормою) передбачає, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців.

Під час вирішення справи по сутті відповідачем не заявлялося жодних клопотань про внесення застави в установленому порядку, а також про вирішення питання щодо взяття його на поруки підприємством, установою чи організацією.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини справи, відсутність добровільного виконання відповідачем рішення органу центральної влади, відсутність у відповідача постійного місця роботи, засобів до існування на території України, відсутність у нього документів, які б давали можливість на реалізацію ним мінімально необхідно способів проживання, суд дійшов висновків, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення, у цьому випадку вбачає ризик його втечі, а так само у зв'язку із відсутністю у ОСОБА_2 документа, що дає право на виїзд з України, він підлягає поміщенню за місцезнаходженням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, який незаконно перебуває в Україні

З урахуванням наведеного, з огляду на відсутність у відповідача документів, що дають право на виїзд з України та його ухилення від виконання рішення про примусове повернення від 31 березня 2018 року № 2, яким його зобов'язано покинути територію України у термін до 28 квітня 2018 року, що свідчить про наявність обґрунтованих підстав вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення, у сукупності з тим, що інші, менш жорсткі заходи (порука та застава) не можуть бути застосовані, суд дійшов висновку про наявність підстав для примусового видворення за межі території України ОСОБА_2

На підставі викладеного, оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову в частині примусового видворення відповідача за межі території України, а затримання особи у порядку ст. 289 КАС України є заходом забезпечення належного виконання рішення про видворення, тому позов у частині затримання ОСОБА_2 також підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 371 КАС України суд вважає, що рішення підлягає негайному виконанню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 26, 29, 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст. ст. 3, 9, 10, 11, 242, 246, 269, 271, 288, 289 КАС України , суд,

ВИРІШИВ:

Позов Торецького міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до ОСОБА_2 про примусове видворення за межі території України, затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, - задовольнити.

Видворити за межі України громадянина Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Затримати громадянина Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у порядку, передбаченому п. 1 ч. 1 ст. 289 КАС України, з поміщенням останнього до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на строк, який не може перевищувати шести місяців.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На час апеляційного оскарження іноземці або особи без громадянства, у яких відсутні документи, що дають право на виїзд з України, продовжують утримуватися у спеціально обладнаних для цих цілей приміщеннях органів (підрозділів) охорони державного кордону чи Служби безпеки України або в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: