Справа № 280/5594/18
Суддя: Сацький Роман Вікторович
Дата ухвалення: 2019-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

08 квітня 2019 року Справа № 280/5594/18 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Сацького Р.В., за участі секретаря судового засідання Приймака Є.О., розглянувши у письмовому провадженні окрему категорію термінових адміністративних справ за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовною заявою: ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код ДРФО НОМЕР_1)

до відповідача - Заводського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (69067, вул. Сеченова, 25-А, м. Запоріжжя, ),

про скасування постанови про відкриття виконавчого првовадження від 29.10.2018 ВП №57535598,

ВСТАНОВИВ:

27 грудня 2018 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) до Заводського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (далі по тексту - відповідач), в якій з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просить суд:

- зобов'язати відповідача повернути стягувачу ПАТ «Дельта - Банк» виконавчий документ у виконавчому провадженні №57535598, провадження у якому відкрито 29.10.2018;

- скасувати постанову державного виконавця Заводського відділу ДВС міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про стягнення виконавчого збору від 29.10.18 ВП №57535598.

Позовні вимоги мотивовано тим, що виконавчим документом, на підставі якого відповідачем було відкрито виконавче провадження у ВП № 57535598 - є виконавчий напис приватного нотаріуса № 664, який виданий 06.05.2014 на предмет іпотеки. Однак Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення. Враховуючи вищевикладене, на думку позивача, прямо вбачаються протиправні дії з боку відповідача, які змістовно полягають у неповерненні виконавчого Документу стягувачу, в особі - ПАТ «Дельта - банк», та ухвалення в якості похідної постанови про стягнення з позивача виконавчого збору. Позивач просив суд задовольнити позов.

Ухвалою суду від 27.12.2018 позовну заяву залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви строком 10 днів від дня одержання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.

В межах встановленого строку позивачем виконані вимоги ухвали суду від 27.12.2018.

Ухвалою від 21.01.2019 було відкрите спрощене позовне провадження у справі, розгляд справи призначено на 29.01.2019 о 10 год. 00 хв.

29.01.2019 від представника відповідача був наданий відзив на позовну заяву, зі змісту якого відповідач проти позову заперечує у повному обсязі, просить суд у задоволенні відмовити. Вважає, що оскаржувані постанови є такими, які прийняті згідно Закону України «Про виконавче провадження» та не підлягають скасуванню.

Ухвалою суду від 29.01.2019 зупинено провадження по справі для примирення сторін до 04.03.2019.

Ухвалою суду від 04.03.2019 поновлено провадження по справі, розгляд справи призначено на 04.03.2019 о/об 10 год. 00 хв.

Ухвалою суду від 04.03.2019 зупинено провадження по справі до примирення сторін до 08.04.2019.

Ухвалою суду від 08.04.2019 поновлено провадження по справі, розгляд справи призначено на 08.04.2019 о/об 14 год. 00 хв.

Від представника позивача через канцелярію суду (вх. №13937) подано клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача у письмовому провадженні. На задоволенні позовних вимог наполягає у повному обсязі.

У судове засідання 08.04.2019 представник відповідача не прибув. Про причину неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце судового розгляду учасників справи було повідомлено у порядку, визначеному ст. 268 КАС України, про відкриття провадження у справі та про дату, час і місце судового розгляду.

За приписами ч. 4 ст. 287 КАС України адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.

Згідно із ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

За приписами ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

03.09.2008 між ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ТОВ «Український Промисловий Банк» (правонаступник ПАТ «Дельта - Банк») був укладений іпотечний договір №79-0111009/Zфквіп-08, відповідно до якого Іпотека за цим Договором забезпечує вимоги Іпотекодержателя за кредитним договором. Наданий кредит на придбання нерухомості (первинний і вторинний ринок) та кредит під заставу нерухомості, за умовами якого позивачі зобов'язані Іпотекодержателю до 02 вересня 2023 року повернути кредит у розмірі 20000,00 (двадцять тисяч) доларів США та сплатити проценти за користування ним у розмірі 12,4 (дванадцять цілих чотири десятих) % річних комісію за надання кредиту у розмірі 1,5 (один цілих п'ять десятих) % від суми кредиту, щомісячну комісію в розмірі 0,1 (нуль цілих одна десята) від суми наданого кредиту, комісії та штрафні санкції у розмірі і у випадках, передбачених Кредитним договором.

За кредитним договором № 80-0111009/ФК-08 від 03.09.2008 «Відновлювальна кредитна лінія на сплату страхових платежів (Договір кредитної лінії), укладеним між Іпотекодержателем і позивачем (надалі - Позичальник по договору), за умовами якого останній зобов'язаний Іпотекодержателю до 02 вересня 2023 р. повернути кредит у розмірі 828,54 (вісімсот двадцять вісім) гривень 54 копійок, сплатити проценти за користування- ним у розмірі 22,0 (двадцять дві цілих нуль десятих) % річних та штрафні санкції. Предметом іпотеки є будинок житловий НОМЕР_2 загальною площею 51,1 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1

26.10.2018 до відповідача надійшов виконавчий напис про звернення стягнення на майно, а саме: будинок жилий НОМЕР_2, загальною площею 51,1 кв.м., що розташований на земельній ділянці площею 312 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 що належить ОСОБА_1. За рахунок коштів, отриманих від реалізації вказаного нерухомого майна, переданого в іпотеку задовольнити вимоги стягувана АТ «Дельта Банк» в сумі 331938,46 грн., та стягнути суму в розмірі плати за вчинення виконавчого напису що становить 2500,00 грн.

29.10.2018 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по виконавчому провадженню №57535598.

29.10.2018 державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 33443,84 грн. по виконавчому провадженню №57535598.

Вважаючи, що відповідачем порушено норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та п. 9 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», позивач звернувся до суду.

Враховуючи викладене, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відносини щодо примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VІІІ (у подальшому - Закон №1404).

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 1 Закону № 1404 виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, зокрема, виконавчих написів нотаріусів.

Частиною 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно із частиною другою статті 74 Закону № 1404-VІІІ рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до частини 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно з частиною другою статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Таким чином, виконавчий збір стягується за примусове виконання рішення та за своєю правовою природою є санкцією за невиконання рішення суду боржником.

29.10.2018 державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження по виконавчому провадженню №57535598.

29.10.2018 державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 33443,84 грн. по виконавчому провадженню №57535598.

Проте, у справі відсутні докази, які б підтверджували фактичне стягнення, повернення суми у розмірі 334438,46 грн. або докази, що стягувачу на виконавчим документом - ПАТ Дельта - банк", передано за виконавчим документом майно такою ж вартістю.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що постанова старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про стягнення виконавчого збору від 29 жовтня 2018 ВП №57535598 не відповідає вимогам Закону України "Про виконавче провадження", а тому має бути скасована судом як протиправна.

Частиною восьмою статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Зокрема, згідно зі статтею 39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Таким чином, реалізація заставленого майна може бути проведена виключно органами державної виконавчої служби.

Суд звертає увагу, що пунктом 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" встановлено, що протягом дії цього Закону:

1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Тобто, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання.

Тому, установлений Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки зазначений Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, тому є лише правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

При цьому, положеннями цього Закону не встановлено, що іпотека припиняється, а лише передбачено заборону примусового стягнення нерухомого житлового майна.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року (реєстраційний №51404742 в ЄДРСР).

Таким чином, положеннями Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" встановлена загальна заборона примусового стягнення такого майна без згоди власника (незалежно від суб'єкта, який здійснює таке стягнення), що фактично і було зроблено за результатами прийняття оскаржуваного у даній справі рішення.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У свою чергу відповідно до пункту 9 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

29.10.2018 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по виконавчому провадженню №57535598.

З матеріалів справи судом встановлено, що спірний будинок як забезпечення кредитів в іноземній валюті використовується як місце постійного проживання позивача, а загальна площа не перевищує 250 кв. метрів, а тому підпадає під дію Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України".

Таким чином, положеннями Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" встановлена заборона примусового стягнення такого майна без згоди власника, з урахуванням чого виконавчий документ повинен бути повернутий стягувачеві на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписамиг частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зазначена стаття визначає, як розподіляються обов'язки щодо доказування і подання доказів між особами, які беруть участь у справі, та передбачає активну роль суду у процесі доказування та спрямована на забезпечення повного з'ясування обставин у справі на основі поєднання принципів змагальності та офіційності.

Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов'язок відсутній, якщо відповідач визнає позов.

Презумпція винуватості суб'єкта владних повноважень-відповідача означає припущення, що повідомлені позивачем обставини у справі про рішення, дії, бездіяльність відповідача і про порушення права, свободи чи інтересу відповідають дійсності, доки відповідач їх не спростує на основі доказів.

Таким чином, суд приходить висновку, що позовні підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що, відповідно до частини першої статті 139 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Матеріалами справи встановлено факт сплати судового збору у розмірі 1409,60 грн., що підтверджується квитанцією від 03.01.2019 № 25.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250 та 255 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 код ДРФО НОМЕР_1) до Заводського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (69067, вул. Сеченова, 25-А, м. Запоріжжя, ) про скасування постанови у виконавчому провадженні ВП №57535598 - задовольнити в повному обсязі.

Зобов'язати Заводський відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (69067, вул. Сеченова, 25-А, м. Запоріжжя, ) повернути стягувачу Публічному акціонерному товариству «Дельта - Банк» виконавчий документ у виконавчому провадженні №57535598, провадження у якому відкрито 29.10.2018.

Скасувати постанову старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про стягнення виконавчого збору від 29.10.18 ВП №57535598.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Заводського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (69067, вул. Сеченова, 25-А, м. Запоріжжя, ), на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 код ДРФО НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 1409 (одна тисяча чотириста дев'ять) грн. 60 коп.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням вимог статтей 270, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України та пп. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення в повному обсязі складено та підписане суддею 08.04.2019.

Суддя Р.В. Сацький