Справа № 620/3639/18
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2019-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3639/18 Суддя (судді) першої інстанції: Баргаміна Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Губської О.А.,

Беспалова О.О.,

за участю

секретаря судового засідання Коломійцевої А.О.,

представника відповідача Лілейко С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2019 року (прийняте в порядку спрощеного позовного провадження, повний текст рішення складено 11.01.2019, суддя Баргаміна Н.М.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність щодо не виплати вихідної допомоги при звільненні та стягнути з відповідача одноразову (вихідну) грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожні повні чотирнадцять календарних років служби;

- стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги з 31.07.2018 по день фактичного розрахунку.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві щодо не виплати ОСОБА_4 вихідної допомоги при звільненні. Зобов'язано Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_4 одноразову (вихідну) грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожні повні чотирнадцять календарних років служби. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права, в якій просить скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2019 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що однією з обов'язкових умов виплати одноразової грошової допомоги при звільненні є наявність права особи на пенсію, а тому оскільки позивач не набув права на отримання пенсії та звільнений за власним бажанням, він не має права на виплату одноразової грошової допомоги. Апелянт вказує, що позивачу були виплачені в строк всі належні суми, а тому виплата середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку є необґрунтованою.

Від позивача відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, думку представника відповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_4 з 19.05.2003 по 14.11.2004 проходив службу в Збройних Силах України, з 15.11.2004 по 06.11.2015 працював в органах внутрішніх справ, з 07.11.2015 проходив службу в Національній поліції України (а.с. 7-9).

31.07.2018 наказом т.в.о. начальника Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві № 120 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію» (а.с. 15).

Станом на день звільнення стаж служби в поліції складає 14 років 02 місяців 12 днів.

06.08.2018 позивач звернувся до Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві з приводу невиплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої статтею 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (а.с. 64).

20.08.2018 листом за № 1169/43/46/02-2018 Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві відмовило позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні, пославшись на те, що відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» однією з обов'язкових умов виплати одноразової грошової допомоги є наявність права на призначення пенсії на підставі вказаного Закону, а оскільки позивач не набув права на пенсію, він не має права на отримання цієї допомоги (а.с. 14).

Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв'язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення даного позову, виходячи з наступного.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 1-2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон) право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог частини п'ятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби) особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Абзацом 4 пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби: які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Наведені положення пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 не пов'язують виплату одноразової грошової допомоги з набуттям права на пенсію.

У частині другій статті 9 Закону прямо зазначено, що право на цю допомогу мають особи при звільненні за власним бажанням та при умові вислуги 10 років і більше.

Словосполучення «які мають право на пенсію за цим Законом», яке використано у частині другій статті 9 Закону, не пов'язує виплату одноразової грошової допомоги з призначенням пенсії, а лише обмежує розповсюдження цієї соціальної гарантії на тих осіб, які зазначені у статті 1-2 Закону та взагалі мають право на набуття такої пенсії.

Не набуття права на пенсію осіб, визначених в частині другій статті 9 Закону, не може нівелювати їх право на отримання зазначеної грошової допомоги за умови наявності 10 років вислуги.

Оскільки позивач був лейтенантом поліції, тобто особою, визначеною у статті 1-2 Закону, має вислугу більше 10 років та звільнився за власним бажанням, він має право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні відповідно до вимог частини другої статті 9 Закону в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач протиправно відмовив позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, а тому позовні в цій частині підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні; зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову (вихідну) грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожні повні чотирнадцять календарних років служби.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги з 31.07.2018 по день фактичного розрахунку, колегія суддів зазначає наступне.

Так, ні Законами України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про Національну поліцію», ні іншими нормативно-правовими актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, зокрема, в Національній поліції України, не врегульовані питання порушення роботодавцем, у даному випадку Управлінням поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві, строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Також дане питання не врегульовано й іншими нормативними актами.

Згідно з правовою позицією, висловленою колегією суддів Верховного Суду України у своїй постанові від 17.02.2015 (справа № 21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено з 31.07.2015 зі служби в поліції, тоді як, фактичний розрахунок (виплату одноразової грошової допомоги) не проведено, оскільки відповідач закон розумів так, що позивач не має права на виплату одноразової грошової допомоги.

Однак, позивач, вважаючи його права порушеними, звернувся до суду з даним позовом про виплату вихідної допомоги при звільненні.

Частиною другою статті 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За такого правового врегулювання, передбаченого частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України, обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України.

При цьому стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Така позиція узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України більше не застосовуються, а зобов'язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов'язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

За таких обставин, за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є безпідставним.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 804/1782/16, від 27.06.2018 у справі № 810/1543/17, яка, в силу положень частини п'ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, має враховуватись судом під час прийняття рішення.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов підлягає задоволенню частково.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні та не можуть бути підставою для його скасування.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, судом з'ясовано всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 04 квітня 2019 року.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді О.А. Губська

О.О. Беспалов