Справа № 826/70/16
Суддя: Собків Ярослав Мар'янович
Дата ухвалення: 2019-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/70/16 Суддя (судді) першої інстанції: Григорович П.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді: Собківа Я.М.,

суддів: Губської Л.В., Ісаєнко Ю.А.

за участю секретаря: Рагімової Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, Державної фіскальної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної фіскальної служби України, треті особи: Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві, Державна податкова інспекція у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними дій, скасування рішення, поновлення на роботі,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України, треті особи: Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві, Державна податкова інспекція у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, в якому просила:

- визнати протиправними дії Державної фіскальної служби України щодо видання наказу від 26.10.2015 № 978-о.

- зобов'язати Державну фіскальну службу України скасувати наказ від 26.10.2015 №978-о та поновити ОСОБА_2 на посаді заступника начальника Державної податкової інспекції у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві.

- стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано протиправними дії Державної фіскальної служби України щодо видання наказу від 26.10.2015 № 978-о.

Визнано протиправним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України від 26.10.2015 № 978-о.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника начальника Державної податкової інспекції у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві з 27.10.2015.

Стягнуто з Державної фіскальної служби України (ідентифікаційний код 39292197, адреса: 04053, м.Київ, ЛЬВІВСЬКА ПЛОЩА, будинок 8) на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 27.10.2015 по 11.09.2018 в сумі 65 700 грн. (шістдесят п'ять тисяч сімсот гривень).

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника начальника Державної податкової інспекції у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Відповідачі не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, звернулись з апеляційними скаргами, в яких просять скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні вимог даного позову.

В апеляційних скаргах відповідачі посилаються на неповне з'ясування судом обставин справи, неправильність застосування норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Зокрема апелянти в апеляційних скаргах зазначають, що ОСОБА_2 була відсутня на робочому місці 11.09.2015 р. з 09 год. 30 хв. до 16 год. 45 хв., а тому її правомірно було звільнено з посади заступника начальника Державної податкової інспекції у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві згідно наказу Міністерства доходів і зборів України від 26.10.2015 р. № 978-0.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, Державної фіскальної служби України не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом ДФС України від 10.09.2014 № 434-о «Про переведення ОСОБА_2» ОСОБА_2 було поновлено з 22.08.2010 на посаді заступника начальника ДПІ у Святошинському районі.

Як вбачається з доповідної записки від 11.09.2015 № 220/26-24-20-01-09 начальника координаційно-моніторингового управління ДПІ у Святошинському районі ОСОБА_3, поданої на ім'я в.о. начальника ДПІ у Святошинському районі ОСОБА_4, співробітники управління на протязі з 9:30 неодноразово намагалися підписати у ОСОБА_2 документи (висновок щодо перерахування коштів по єдиному внеску), але так як ОСОБА_2 була відсутня на робочому місці (кімната 305) висновок не був підписаний, у зв'язку з чим для запобігання несвоєчасного виконання роботи координаційно-моніторингове управління просило взяти до уваги вищезазначене та прийняти необхідні міри.

Разом з тим, з пояснень першого заступника ДПІ у Святошинському районі ОСОБА_4, вбачається, що 11.09.2015 з 9:00 години до 9:30 години ОСОБА_2 була присутня в приміщенні ДПІ на четвертому поверсі у приймальній (каб. 404). Зазначене пояснює відсутність ОСОБА_2 на робочому місці в кімнаті 305.

11.09.2015 у приміщенні ДПІ у Святошинському районі, у складі: в.о. начальника відділу персоналу ОСОБА_5, заступника голови з реорганізації ДПІ у Святошинському районі Міндоходів у м. Києві ОСОБА_6, в.о. заступника начальника управління - начальника відділу правового супроводження перевірок юридичного управління ОСОБА_7, члена комісії з реорганізації ДПІ у Святошинському районі ГУ Міндоходів у м. Києві начальника відділу фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку ОСОБА_8, працівника кабінету № 305 - головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів ОСОБА_9 було складено акт про те, що заступник начальника ДПІ у Святошинському районі ГУ Міндоходів у м. Києві ОСОБА_2 з 09 години 30 хвилин до 16 години 45 хвилин 11.09.2015 була відсутня на робочому місці в приміщенні ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві (вул. Верховинна, 9; фактична адреса: вул. Котельникова,14).

Крім того, відсутність ОСОБА_2 11.09.2015 в період з 09 години 30 хвилин до 16 години 45 хвилин на робочому місці підтверджується поясненнями головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів ОСОБА_9, в.о. начальника відділу персоналу ОСОБА_5, начальника координаційно-моніторингового управління ОСОБА_6 Також, у доповідній записці від 14.09.2015 № 57/26-57-04-37 зазначено, що 11.09.2015 ОСОБА_2, повідомивши секретаря керівника інспекції, що її викликають до ГУ ДФС у м. Києві, покинула приміщення інспекції о 09 годині 30 хвилин і до кінця робочого дня, саме до 16 годин 45 хвилин, ОСОБА_2 на робочому місці не з'являлась, про що був складений акт відсутності на робочому місці.

Разом з тим, як вбачається з доповідної записки ОСОБА_2 від 11.09.2015, вона не мала можливості вільного проходу в приміщення ДПІ у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві у зв'язку зі заблокуванням її картки (перепрошиту картку отримала лише 14.09.2015), а також у зв'язку з тим, що кабінет, де знаходиться її робоче місце, був зайнятий працівниками підрозділу інспекції.

Неможливість вільного проходу 11.09.2015 ОСОБА_2 у приміщення ДПІ у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві підтверджується свідченнями осіб, що містяться в матеріалах справи (зокрема, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13). Окрім того, як вбачається з наданих позивачем доказів, нею 11.09.2015 підписувались, зокрема, реєстр висновків про повернення надміру або помилково сплачених коштів єдиного внеску; висновки № 5364-20 та № 5369-20 від 11.09.2015, що відповідно свідчить про її перебування на робочому місці 11.09.2015.

Відповідно до табелю обліку використання робочого часу за червень 2015 року, складеного працівником кадрової служби 23.06.2015, ОСОБА_2 у період з 16.06.2015 по 30.06.2015 була протабельована «НЗ» (неявка з нез'ясованих причин). Після подання листків непрацездатності, до зазначеного табеля працівником кадрової служби 29.09.2015 були внесені відповідні зміни та протабельовано ОСОБА_2 у період з 18.06.2015 по 30.06.2015 - «ТН» (тимчасова непрацездатність). Аналогічно, згідно з даними табелів обліку використання робочого часу за липень-вересень 2015 року: ОСОБА_2 у період з 01.07.2015 по 15.07.2015 протабельована - «ТН» (тимчасова непрацездатність); у період з 16.07.2015 по 31.07.2015 протабельована - «В» (відпустка); у період з 03.08.2015 по 10.09.2015 протабельована - «ТН» (тимчасова непрацездатність) та 11.09.2015 - НЗ» (неявка з нез'ясованих причин). Згідно з даними розрахункових листів за червень-вересень 2015 року нарахування заробітної плати ОСОБА_2 здійснено відповідно до наведених даних табелів обліку використання робочого часу.

Відповідач направляв на адресу позивача лист від 03.09.2015 № 10015/Ш/26-57-05-41 з проханням терміново надати документальне підтвердження щодо відсутності на робочому місці з 16.06.2015 по 15.07.2015, а також причини відсутності на робочому місці починаючи з 01.08.2015. В той же час, акти про відсутність ОСОБА_2 на робочому місці у зазначені дати відповідачем не складалися.

Не погоджуючись з наведеними обставинами, ОСОБА_2 зверталась до начальника ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_14 з проханням провести службову перевірку щодо фактів фальсифікації та перевищення службових обов'язків при встановлені відсутності її на робочому місці 16.06.2015 та 17.06.2015, наголошуючи на тому, що вона була на роботі, виконувала посадові обов'язки та підписувала документацію.

На виконання доручення начальника Головного управління ДФС у м. Києві ОСОБА_14 від 20.10.2015 № 23595/7/26-15-04-03 було проведено тематичну перевірку ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві стосовно фактів, викладених у зверненні заступника начальника ДПІ у Святошинському районі ГУ Міндоходів у м. Києві ОСОБА_2, за результатами якої встановлено, що враховуючи пояснення ОСОБА_2, що заступник начальника ДПІ у Святошинському районі ОСОБА_2 була відсутня з 09 год. 30 хв. до 16 год. 45 хв. 11.09.2015 на робочому місці у приміщенні ДПІ (вул. Верховинна, буд. 9, фактична адреса вул. Котельникова, буд. 14).

На підставі акта про результати тематичної перевірки ДПІ у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві з окремих питань від 21.10.2015 № 6441/8, викладених обставин та документального підтвердження відсутності на робочому місці, встановлено вчинення заступником начальника ДПІ у Святошинському районі ОСОБА_2 прогулу без поважних причин 11.09.2015.

У зв'язку з цим, Головним управлінням Міндоходів у м. Києві було ініційовано питання застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із займаної посади - заступника начальника ДПІ у Святошинському районі за відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин.

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 26.10.2015 № 978-о ОСОБА_2 було звільнено з посади заступника начальника ДПІ у Святошинському районі за прогул (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин відповідно до пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України. Про винесення зазначеного наказу позивача було повідомлено листом від 27.10.2015 № 13841/Ш/26-57-04-17.

Вважаючи такий наказ відповідача протиправним, а звільнення незаконним, позивач звернувся до суду з позовом про його скасування та поновлення на роботі.

Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи, колегія суддів зважає на наступне.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України) регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За приписами пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Під відсутністю на роботі слід розуміти перебування працівника без поважних причин поза територією підприємства, з яким він перебуває у трудових відносинах, або поза територією об'єкта, де він відповідно до трудових обов'язків має виконувати роботу, а не відсутність працівника на своєму робочому місці.

Разом з тим, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника (частина перша статті 147-1 КЗпП України).

При цьому, згідно діючого на момент виникнення спірних правовідносин Закону України «Про державну службу» передбачалось, що до службовців, крім дисциплінарних стягнень, передбачених чинним законодавством про працю України, могли застосовуватися такі заходи дисциплінарного впливу: попередження про неповну службову відповідність; затримка до одного року у присвоєнні чергового рангу або у призначенні на вищу посаду.

Відповідно до частини першої статті 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

У зв'язку з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що акт про відсутність позивача 11.09.2015 на робочому місці складено того ж дня 11.09.2015, отже дисциплінарне стягнення мало бути накладено на позивача не пізніше 11.10.2015. Проте, всупереч вимогам частини першої статті 148 КЗпП України, до позивача було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі займаної посади лише 26.10.2015. Тому вказане, на думку колегії суддів, свідчить про протиправність дій відповідачів по прийняттю спірного наказу.

Разом з тим, за приписами частин першої та третьої статті 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Отже, частина третя статті 149 КЗпП України надає право власникові вибирати вид стягнення, проте одночасно зобов'язує його враховувати при цьому цілу низку факторів: 1) ступінь тяжкості вчиненого проступку, який включає форму вини, хоча лише до вини і не зводиться; 2) заподіяну порушенням шкоду; 3) обставини, за яких вчинено проступок; 4) попередню роботу працівника.

У зв'язку з цим, колегія суддів приходить до висновку, що дисциплінарне стягнення може бути накладено тільки у разі встановлення факту дійсного вчинення дисциплінарного проступку та вини державного службовця, вид обраного дисциплінарного стягнення має відповідати ступеню тяжкості вчиненого позивачем проступку і заподіяну ним шкоду.

Так, дослідивши документи, що були складені відносно позивача в ході дисциплінарного провадження та обрання виду дисциплінарного стягнення, колегія суддів встановила факт невиконання відповідачами положень частини третьої статті 149 КЗпП України. Зокрема, встановлено відсутність даних щодо об'єктивного врахування відповідачем пояснень позивача щодо факту дійсного вчинення дисциплінарного проступку та вини позивача, тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, а також попередню роботу працівника.

Відповідно до частин 1, 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно із статтями 73, 74 КАС України належними та допустимими є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Положенням частин 1, 2 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Так, на підтвердження наявних у справі письмових пояснень щодо неможливості вільного проходу 11.09.2015 ОСОБА_2 у приміщення ДПІ у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві, судом апеляційної були допитані свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_13, які під присягою це підтвердили.

Таким чином, оцінивши в сукупності, через призму положень статей 72-77 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини даної справи, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачами не було доведено факт відсутності позивача на робочому місці 11.09.2015 без поважних причин, оскільки твердження відповідачів спростовуються показами свідків та наявними у справі доказами.

Отже, доводи апеляційних скарг зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді даної справи невірно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією до уваги не приймаються через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами даної справи.

Таким чином, враховуючи встановлення судом першої інстанції факту незаконного звільнення позивача 26.10.2015 із займаної посади, спірний наказ про її звільнення, на думку колегії суддів, підлягає скасуванню, а позивач - поновленню на відповідній посаді з 27.10.2015.

Крім того колегія суддів вважає, що виходячи з наведених норм та встановлених обставин, позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27.10.2015 по день ухвалення судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок).

За приписами пункту 32 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 № 21-395а13, в якій зазначено, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Відповідно до пункту 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

З наявної в матеріалах справи довідки ДПІ у Святошинському районі про середню заробітну плату (дохід), середньоденна заробітна плата позивача становить 91,25 грн.

Відповідно до визначених Міністерством соціальної політики України норм тривалості робочого часу у 2015-2018 роках, загальна кількість робочих днів за період з 27.10.2015 по 10.09.2018 склала 719 днів.

Виходячи з наведених величин, судом першої інстанції вірно зроблено розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 27.10.2015 по 10.09.2018, розмір якого становить 65 608,75 грн., що підлягає стягненню на користь позивача.

За таких обставин, заявлені позивачем вимоги колегія суддів знаходить обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення-без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, рішення або ухвалу - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, Державної фіскальної служби України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Собків Я.М.

Суддя Губська Л.В.

Суддя Ісаєнко Ю.А.

Повний текст постанови виготовлено - 28.03.2019р.