Справа № 815/722/18
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2019-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2019 р.м.ОдесаСправа № 815/722/18
Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е. А.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Шеметенко Л.П.

за участі секретаря - Скоріної Т.С.

представника апелянта - Топової О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2, яка дії в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 до Малиновського районного відділу у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_2 як законний представник неповнолітньої ОСОБА_3 звернулась до суду першої інстанції з позовом до Малиновського районного відділу у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (далі - Малиновський районний відділ у м. Одесі ГУДМС), Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМС України в Одеській області), в якому просила наступне:

- визнати протиправними дії щодо відмови в оформленні та видачі ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорта громадянина України старого зразка у вигляді книжечки (на паперових носіях);

- зобов'язати оформити та видати паспорт громадянина України у вигляді книжечки (на паперових носіях) старого зразка з проставленою відміткою місця проживання без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру, згідно Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України № 2503 від 26.06.1992 року (далі - Положення № 2503);

- зобов'язати вести паспортний облік дитини за прізвищем, іменем та по-батькові, роком народження та за місцем реєстрації, без використання будь-якого цифрового ідентифікатора особи (у т.ч. за серією та номером паспорту), без внесення інформації про неї до Єдиного державного демографічного реєстру чи будь-яких баз даних і реєстрів та без автоматизованої обробки та передачі персональних даних.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка посилається на те, що відмова відповідачів в оформленні її дитині паспорта громадянина України у формі книжечки порушує конституційні права, зокрема, на релігійні переконання. Вважає, що її дитина має право отримати паспорт громадянина України без електронного носія. Позбавлення такого права є порушенням основних конституційних засад.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Суд визнав протиправною відмову ГУ ДМС України в Одеській області, в особі територіального підрозділу - Малиновського районного відділу у м. Одесі ГУДМС, у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України та зобов'язав оформити та видати ОСОБА_3 паспорт громадянина України у формі книжечки.

В решті позовних вимог відмовив.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд спирався на норми Закону України «Про захист персональних даних», ч.6 ст. 6 якого передбачає, що не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Суд вважав, що неоформлення ОСОБА_3 паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки без електронного носія, саме через релігійні переконання, які не призводять до негативних наслідків тих чи інших людей та не спрямовані проти цих людей чи держави, обмежує її права, що встановлені законом, і не є необхідними в демократичному суспільстві.

Таким чином, суд першої інстанції, з урахуванням викладеного, виходив із того, що неповнолітня ОСОБА_3, через свої релігійні переконання, має право отримати паспорт громадянина України без електронного носія.

Відмовляючи в іншій частині позову суд зазначив, що належним та достатнім способом захисту порушеного права, буде зобов'язання оформити та видати позивачу паспорт громадянина України у формі книжечки, відповідно до Положення № 2503.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, ГУ ДМС України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові в повному обсязі.

Так, апеляційна скарга зводиться до того, щоЗаконом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» № 5492-VI (далі Закон № 5492-VI) встановлено, що Єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що формулюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина ( ч.1 ст. 4 Закон № 5492-VI).

Статтею 21 вказаного Закону встановлено, що паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Резюмуючи викладене, апелянт вважає, що відмовляючи ОСОБА_3 у видачі паспорту старого зразка, діяв на підставі та в межах законодавства України.

Також апелянт зазначає, що жодних виключень за релігійними переконаннями громадян стосовно форми та порядку видачі паспорту ані Закон Закон № 5492-VI, ані Положення №2503, не містять.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.

Представник апелянта в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

Інші учасники судового процесу до суду апеляційної інстанції не з'явилися, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч.2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З'ясувавши обставини справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи, що встановлені судом першої та апеляційної інстанцій свідчать про наступне.

Позивачка є матір'ю неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

21 грудня 2017 року позивачка як законний представник своєї неповнолітньої дитини, у зв'язку з досягненням нею 16-ти річчя, звернулась до Малиновського районного відділу у м. Одесі ГУ ДМС з заявою щодо оформлення та видачі паспорта у вигляді паспортної книжечки без використання засобів ЄДДР.

Аналогічна заява була подана і до ГУ ДМС України в Одеській області 28.12.2017 року.

У відповідь представником позивача отримані листи від 30.12.2017 року та від 26.01.2018 року, якими було повідомлено про відсутність правових підстав для видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року у вигляді книжечки та зазначено, що оформлення паспорта громадянина України можливо лише у вигляді картки, що містить безконтактний електронний носій.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи справу по суті спору, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Перш за все, судом правильно до спірних правовідносин було застосовано правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи, оскільки дана справа є типовою та відповідає ознакам зразкової справи.

Так, правові висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені у рішенні від 19 вересня 2018 року у зразковій справі №806/3265/17, належить застосовувати в адміністративних справах щодо звернення осіб до суду з позовом до територіальних органів ДМС України з вимогами видати паспорт громадянина України у формі книжечки, у зв'язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних, відповідно до Положення № 2503.

Правова позиція Великої Палати Верховного Суду у даній категорії справ полягає, зокрема, в тому, що законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює не якість закону та порушення конституційних прав такої особи.

До того ж, Велика Палата звертає увагу, що реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.

Звертаючись до ст. 8 Конвенції про захист осіб у зв'язку з автоматизованою обробкою персональних даних, що ратифікована Законом України від 06 липня 2010 року № 2438-VI, Верховний Суд зазначив: «Будь-якій особі надається можливість: a) з'ясувати існування файлу персональних даних для автоматизованої обробки, його головні цілі, а також особу та постійне місце проживання чи головне місце роботи контролера файлу; б) отримувати через обґрунтовані періоди та без надмірної затримки або витрат підтвердження або спростування факту зберігання персональних даних, що її стосуються, у файлі даних для автоматизованої обробки, а також отримувати такі дані в доступній для розуміння формі; c) вимагати у відповідних випадках виправлення або знищення таких даних, якщо вони оброблялися всупереч положенням внутрішнього законодавства, що запроваджують основоположні принципи, визначені у ст. 5 і 6 цієї Конвенції; …».

Досліджуючи практику ЄСПЛ, Велика Палата наголосила на тому, що першою умовою виправданості втручання у права, гарантоване ст. 8 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом, причому тлумачення терміну «закон» є автономним, та до якості «закону» ставляться певні вимоги (див. рішення ЄСПЛ у справі «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom) від 13 липня 1995 року, заява № 18139/91, п. 37) Під терміном «закон» … слід розуміти як норми, встановлені писаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві. Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності» та «передбачуваності».

За проведеним аналізом норм Закону №5492-VI та норм Положення №2503 (діючого на момент виникнення правовідносин), Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що норми наведеного Закону не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім'я та по-батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог ст. 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було «встановлене законом») не було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне ім'я, що становить порушення ст. 8 Конвенції.

Крім того, перелік підстав, які становлять легітимну мету обмежень прав і свобод особи, є вичерпним. Свобода розсуду держав щодо встановлення обмежень є вузькою. Проте, слід оцінити, чи передбачене законом таке обмеження, чи відповідає обмеження «нагальній суспільній потребі», тобто чи є воно необхідним у демократичному суспільстві і чи відповідає воно легітимній меті (див., наприклад, рішення ЄСПЛ у справі «Svyato-Mykhaylivska Parafiya v. Ukraine» від 14 червня 2007 року). Установленість обмежень законом передбачає чіткість і доступність закону, що встановлює такі обмеження. Кожна людина повинна мати відповідне уявлення про норми, які можуть бути застосовані щодо її відповідного права. Вимога чіткого закону, який передбачає обмеження права, має ту саму мету - кожна людина повинна мати можливість передбачити наслідки своєї поведінки. Рівень чіткості, який вимагається від національного законодавства, яке в будь-якому разі не може передбачати усі можливі випадки, багато в чому залежить від змісту відповідного акта, сфери, яку він регулює, чисельність й статусу тих, кому він адресований (див. рішення ЄСПЛ у справі «Groppera Radio AG and Others v. Switzerland» від 28 березня 1990 року).

Тобто, будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, однак у даному випадку таке обмеження, як неможливість отримання паспорта у формі книжечки, законодавством не передбачено.

Крім того, відповідно до ст. 14 Конвенції користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, незалежності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

При цьому, ЄСПЛ у своєму рішенні по справі «Х'ю Джордан проти Великої Британії» сформулював таку позицію: «Якщо загальна політика або захід мають непропорційно шкідливі наслідки для конкретної групи, то вони (загальна політика або захід) можуть вважатися дискримінаційними, незважаючи на те, що вони не спрямовані конкретно на цю групу».

Позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

Таким чином, доводи апелянта, що викладені в скарзі, не узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у зразковій справі, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції.

Підсумовуючи викладене, слід зробити висновок про наявність підстав, відповідно до ст. 316 КАС України, для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до п.8 ч.6 ст. 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є типові справи.

Частиною 5 статті 291 КАС України унормовано, що рішення суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду типової справи може бути оскаржено в касаційному порядку виключно з таких підстав:

1) суд першої та (або) апеляційної інстанції при вирішенні типової справи не визнав її типовою справою та (або) не врахував правові висновки, викладені у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи;

2) справа, в якій судом першої та (або) апеляційної інстанції ухвалено рішення з урахуванням правових висновків, викладених у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, не відповідає ознакам типової справи.

Отже, колегія суддів вважає, що справа підлягає касаційному оскарженню виключно за обставинами переліченими вище.

Керуючись ст.ст. 291, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2, яка дії в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3, до Малиновського районного відділу у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення тільки у випадках, встановлених частиною 5 статті 291 КАС України

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Л.П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 08.04.2019 року.