Справа № 420/5170/18
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2019-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/5170/18
Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н. В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Осіпова Ю.В.,

при секретарі Жигайлової О.Е.,

представника апелянта - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2018 року, ухвалене у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження о 15:31 год в м. Одесі, повний текст рішення складений та підписаний судом 07.11.2018 року, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними дій, скасування висновку та рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україні,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2018 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому просив визнати дії ГУ ДМС України в Одеській області щодо укладання висновку про скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_3 від 03.09.2018 року протиправними та скасувати його; визнати дії ГУ ДМС України в Одеської області від 03.09.2018 року щодо прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_3 протиправними та скасувати його.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 13.04.2018 року позивач звернувся до відповідача із клопотання про обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні по досягненню 25-річного віку. 10.05.2018 року, відповідач, будучи обмеженим перевіркою лише підстав для обміну бланку посвідки на постійне проживання, повідомив позивача, що проведеною перевіркою встановлено, що у 2005 році ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області надало дозвіл на постійне проживання в Україні та документування посвідкою позивача усупереч ЗУ "Про імміграцію". 03.09.2018 року, відповідач, не зважаючи на те, що при вирішенні питання про обмін бланку посвідки на постійне проживання позивачу, він позбавлений можливості надавати оцінку правомірності видачі дозволу на імміграцію при відсутності підстав, визначений у пунктах 21-22 Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою КМУ від 26.12.2002 року № 1983, прийняв рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію на підставі п.1 ст. 12 ЗУ "Про імміграцію", яке позивач вважає незаконним. Так, відповідачем, на думку позивача, не було дотримано процедури прийняття рішення, для надання пояснень позивач не запрошувався, рішення, що оскаржується позивачу не надсилалося. Позивач зазначає, що відповідач свідомо вніс у офіційні документи інформацію, яка не відповідає дійсності щодо скасування відносно батьків заявника, станом на момент звернення останнього з клопотанням про отримання дозволу на імміграцію, рішень про надання дозволів на імміграцію в Україну та посвідок на постійне проживання.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2018 року задоволено частково позов ОСОБА_3. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 03.09.2018 року № 290286(ос) про скасування дозволу на імміграцію в Україну, видане громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. В іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Доводами апеляційної скарги зазначено, що відповідно до матеріалів справи позивача, дозвіл на імміграцію в Україну він отримав на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» (як неповнолітня дитина іммігрантів), проте на момент подачі клопотання про отримання дозволу на імміграцію в Україну батькам позивача громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_6 скасовано рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання НОМЕР_3 видану 25.06.2004 ВГІРФО УМВС України в Одеській області визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню. Тобто, на думку апелянта, при подачі документів на отримання дозволу на імміграцію в Україну позивач повідомив неправдиві відомості та подав нечинні документи. За таких обставин, апелянт вважає, що у начальника ГУ ДМС України в Одеській області є наявні повноваження щодо скасування рішення про видачу посвідки на постійне проживання, що прийнято з порушенням вимог законодавства. Рішенням ГУ ДМС України в Одеській області від 03.09.2018 № 290286 позивачу на підставі пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну. Апелянт зазначає, що у позивача відсутні підстави для надання йому дозволу на імміграцію в Україну як на момент подачі клопотання так і на момент надання йому дозволу на імміграцію. Крім того, апелянт наголошує, що на підставі ст. 14 Закону України «Про імміграцію» особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію через рік з дня прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію чи його скасування.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що на його думку, суд першої інстанції у повному обсязі з`ясував всі обставини, що мають значення по справі, а відтак, висновки суду повною мірою відповідають обставинам справи. Оскільки рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.11.2018 року прийняте цілком законно та обґрунтовано, у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні апеляційної скарги має бути відмовлено у повному обсязі. Також позивач зазначає, що доказів, які б підтвердили факт скасування дозволів на імміграцію його батькам відповідач суду не надав. Також позивач наголосив, що у 2007 році зв'язку із заміною посвідки, йому ВГІРФО ГУМВС України в Одеської області після ретельної перевірки було оформлено та видано посвідку на постійне проживання в Україні НОМЕР_1, в якій міститься відмітка про безстроковий термін її дії. З огляду на зазначене, позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

При цьому, будь-яких зауважень щодо наданих ним або його батьками документів, так і щодо обставин, які підлягали перевірці у ВГІРФО - не виникло.

Також позивач зазначає, що судом було встановлено, що за час проживання в Україні він законів не порушував, створив родину, народив в Україні дитину, проживає разом з батьками у власній квартирі, працює та є платником податків в Україні.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.02.2005 року батьки позивача, ОСОБА_6 та ОСОБА_4, звернулися до УМВС України в Одеській області із заявою про надання їх неповнолітньому сину, ОСОБА_3 1989 року, народження дозволу на постійне проживання в Україні разом з ними.

28.02.2005 року така ж сама заява надійшла від ОСОБА_3.

10.12.2003 року ОСОБА_6 документований посвідкою на постійне проживання НОМЕР_2.

25.06.2004 року посвідкою на постійне проживання НОМЕР_3 документована ОСОБА_4.

За результатом розгляду вказаної заяви, начальником ВГІРФО УМВС України в Одеській області затверджено висновок, з огляду на який згідно з ст. 4 р. 2 п. 6 ЗУ "Про імміграцію" клопотання громадянина Вєтнаму ОСОБА_3 на документування посвідкою на постійне проживання в Україні належить до задоволення. У висновку вказано, що батьки позивача мають дозвіл на постійне проживання в Україні.

28.02.2005 року ОСОБА_3 документований посвідкою на постійне проживання НОМЕР_4.

17.05.2007 року, за результатом здійснення обміну посвідки, позивач документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії ОД № 0089, дійсно безстроково.

18.04.2018 року ОСОБА_3 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про обмін посвідки у зв'язку із досягненням 25-річного віку.

10.05.2018 року відповідач листом № 5/3-290286 повідомив позивача про те, що заява про обмін посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку із досягненням 25-річного віку прийнята до розгляду ГУ ДМС України в Одеській області. Головним управлінням здійснюється перевірка наявності підстав для обміну посвідки та відсутності підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених п. 17 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання. Перевіркою встановлено, що надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання було здійснено усупереч ЗУ "Про імміграцію",у зв'язку із чим на підставі вимог абз. 3 п. 2.9 розділу ІІ Тимчасового порядку розпочато процедуру скасування дозволу на імміграцію в Україну, про результати якої позивача буде повідомлено додатково.

03.09.2018 року начальник ГУ ДМС України в Одеській області затвердив висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_3, з огляду на який, встановлено: "…що на момент подачі клопотання про отримання дозволу на імміграцію в Україну, батькам заявника, громадянину Вєтнаму ОСОБА_6 на підставі п. ст. ЗУ "Про імміграцію" скасовано рішення про надання дозволу на імміграцію та посвідку на постійне проживання НОМЕР_2, видану 10.12.2003 року ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області, визнано недійною та такою, що підлягає вилученню та громадянці Вєтнаму ОСОБА_4 на підставі п. 1 ст. 12 ЗУ "Про імміграцію" скасовано рішення про надання дозволу на імміграцію та посвідку на постійне проживання НОМЕР_3 видану 25.06.2004 року ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню».

03.09.2018 року ГУ ДМС України прийнято рішення № 290286 (о.с.) про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_3 на підставі п. 1 ст. 12 ЗУ "Про імміграцію".

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що наявними в матеріалах справи доказами спростовуються твердження відповідача, щодо наявності підстав, визначених п. 1 ст. 12 ЗУ "Про імміграцію", для скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_3, у зв'язку з чим, дійшов висновку, що рішення від 03.09.2018 року № 290286 (о.с.) належить до скасування.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про імміграцію» імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Відповідно до п.6 ч.2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Згідно з ст. 13 Закону України «Про імміграцію» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка була до його надання визнана біженцем в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про імміграцію» особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію чи його скасування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. № 1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі-Порядок).

Відповідно до п.1 Порядку Цей Порядок визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Згідно з п.2 Порядку рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають: 1) ДМС - стосовно іммігрантів, які є: діячами науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; особами, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тис. доларів США; особами, імміграція яких становить державний інтерес.

У разі необхідності ДМС може приймати рішення стосовно інших категорій іммігрантів; 2) територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: висококваліфікованих спеціалістів і робітників, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; осіб, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; осіб, які раніше перебували в громадянстві України; батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей; осіб, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми.

У разі необхідності територіальні органи можуть приймати рішення стосовно іммігрантів позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС); 3) територіальні підрозділи ДМС (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України; осіб, які є опікунами чи піклувальниками громадян України або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; осіб, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; закордонних українців, подружжя закордонних українців, їх дітей у разі їх спільного в'їзду та перебування на території України.

У разі коли заяви іммігрантів позаквотової категорії надійшли від закордонних дипломатичних установ України, їх розгляд та прийняття відповідних рішень здійснюється територіальними органами.

Відповідно до п. 21 Порядку дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Згідно з п. 22 Порядку для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Відповідно до п. 23 Порядку ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.07.2013 р. № 681 затверджено Тимчасовий порядок розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання (далі - Порядок 681).

Відповідно до п. 1.1 Порядку 681 цей Тимчасовий порядок визначає процедуру розгляду заяв для оформлення (обміну) і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання іноземцям та особам без громадянства і прийняття за результатом їх розгляду рішень, а також внесення даних до бланків посвідок.

Згідно з п. 4.1 Порядку 681 обмін посвідки здійснюється в разі наявності підстав, визначених пунктами 14 та 16 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання.

Відповідно до п. 4.2 Порядку 681 разом із заявою про обмін посвідки (додаток 13) іноземцями та особами без громадянства до територіальних органів чи підрозділів ДМС за місцем проживання подаються: 1) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред'явлення повертається), та його копія; 2) посвідка, що підлягає обміну, а в разі її пошкодження чи втрати - довідка про звернення із заявою про втрату посвідки (довідка органів внутрішніх справ з цього питання) у довільній формі; 3) квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати; 4) документи, що підтверджують обставини, на підставі яких посвідка підлягає обміну (документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України); 5) дві фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (на матовому папері) (допускається подання фотографій в головних уборах, що не приховують овалу обличчя особи, громадянами, релігійні переконання яких не дозволяють з'являтися перед сторонніми особами без головних уборів, за умови, якщо в їхніх паспортних документах вони зображені в головних уборах).

Згідно з п. 4.3 Порядку 681 у разі обміну посвідки на постійне проживання при досягненні іноземцем та особою без громадянства 25- і 45-річного віку документи, зазначені в підпункті 4 пункту 4.2 цього розділу, не подаються.

Відповідно до п. 4.4 Порядку 681 прийняті до розгляду заяви обліковуються відповідно в журналі обліку звернень щодо оформлення посвідки на постійне проживання або в журналі обліку звернень щодо оформлення посвідки на тимчасове проживання, де в графі „Примітки" робиться запис „Обмін".

Згідно з п. 4.5 Порядку 681 працівник територіального органу чи підрозділу ДМС при надходженні заяви про обмін посвідки перевіряє наявність підстав для обміну посвідки, звіряє відомості про іноземців чи осіб без громадянства, указані в їхніх паспортних документах, з даними, що містяться в цих заявах, перевіряє відсутність підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених пунктом 17 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання.

Після прийняття рішення матеріали, які стали підставою для обміну посвідки, долучаються до справи, на підставі якої посвідка видавалася вперше. У разі якщо посвідка видавалася одним територіальним органом (підрозділом) ДМС, а обмін посвідки провадиться іншим органом (при зміні місця проживання), то до органу, який видав посвідку вперше, надсилається повідомлення про видачу нової посвідки, а недійсна посвідка - для знищення.

Відповідно до п. 4.6 Порядку 681 за результатами розгляду заяви протягом семи днів (для посвідки на постійне проживання) і п'ятнадцяти днів (для посвідки на тимчасове проживання) з дати подачі всіх визначених цим Тимчасовим порядком документів Головою ДМС (а в разі його відсутності - заступником Голови ДМС) чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником приймається рішення про видачу або відмову у видачі нової посвідки.

Про прийняте рішення робиться відмітка в заяві із зазначенням терміну (у разі обміну посвідки на тимчасове проживання), до якого видається посвідка, або про причини відмови в її видачі.

Судом першої інстанції встановлено, що станом на теперішній час батьки позивача, ОСОБА_6 та ОСОБА_4, документовані посвідками на постійне проживання в Україні НОМЕР_5 від 17.05.2007 року та НОМЕР_6 від 19.11.2008 року відповідно, які дійсні безстроково.

Вказані посвідки отримані за результатом обміну попередніх посвідок, виданих 10.12.2003 року та 25.06.2004 року.

В матеріалах особової справи позивача, що надана суду представником відповідача, відсутні рішення про скасування дозволів на імміграцію батькам позивача та визнання посвідок НОМЕР_2, видану 10.12.2003 року та НОМЕР_3 видану 25.06.2004 року - недійсними та такими, що підлягають вилученню. Доказів на підтвердження фактів прийняття рішень про скасування дозволів на імміграцію в Україну батькам позивача відповідач суду не надав.

До апеляційної скарги апелянтом також не надано вищезазначені документи.

Однак, як вбачається з рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 03.09.2018 року № 290286 (о.с.) про скасування дозволу на імміграцію в Україну воно було прийнято на підставі п.1 ст.12 Закону України "Про імміграцію" (а.с. 24).

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.1 ст.74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Статею 75 КАС України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Ч.1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів зазначає, що у ході розгляду даної справи відповідачем не було доведено наявність підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.12 Закону України "Про імміграцію", для скасування позивачу дозволу на імміграцію.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо укладання висновку про скасування дозволу на імміграцію та прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію та зазначає, що саме до повноважень відповідача належить право складати зазначений висновок.

Також є вірним висновок про відмову у задоволенні позовних вимог в частині скасування висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_3, затвердженого 03.09.2018 року, оскільки безпосередньо висновок не порушує прав та інтересів позивача, а лише фіксує результати перевірки, яка проведена посадовими особами відповідача, та містить відповідні пропозиції за результатом встановлених обставин, тоді як права позивача порушує прийняте відповідачем на підставі вказаного висновку рішення, щодо якого колегією суддів зроблено висновок та надано оцінку.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що постанова Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній постанові, у зв'язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2018 року - залишити без змін.

Відповідно до ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Повний текст судового рішення складено 04.04.2019 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: Ю.В. Осіпов