Справа № 826/289/18
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2019-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/289/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Мельничука В.П.

За участю секретаря: Івченка М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 червня 2018 року, суддя Шейко Т.І., у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АМАРАНТ" ЛТД до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

У С Т А Н О В И Л А:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АМАРАНТ" ЛТД звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у м. Києві, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми "P" за № від 18.10.2017 року в частині донарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік у сумі 25483,00 грн. та штрафу у сумі 6370,75 грн.;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми "ПС" за № від 18.10.2017 року в частині нарахування штрафу у сумі 170,00 грн. щодо неподання декларації за 2015 рік по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки;

- визнати протиправними та скасувати повністю податкові повідомлення-рішення №2, №2, №2 від 18.10.2017 року, які винесені щодо правовідносин ТОВ "Амарант" ЛТД з ТОВ "Гранд Сервіс" на загальну суму 44424,50 грн. (з урахуванням штрафних санкцій).

Позовні вимоги обґрунтував тим, що відповідачем при винесенні оскаржуваних податкових повідомлень-рішень №, №, №2, №2, №2 від 18.10.2017 року, згідно висновку акту №396/26-15-14-02-01/21509860 від 27.09.2017 року, а також рішення про результати розгляду скарги №30940/6/99-99-11-01-01-25 від 21.12.2017 року, не було враховано вимог чинного законодавства України, фактичних обставин справи та наданих позивачем на перевірку і під час розгляду скарги первинних документів, а отже дії відповідача є незаконними, необґрунтованими і безпідставними, тобто такими, що порушують права та законні інтереси позивача.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 червня 2018 року позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з»явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що уповноваженими особами Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на підставі направлень №1017/26-15-14-02-01, №2846/26-15-14-03-03, №5318/26-15-14-04-06 від 22.08.2017 року, №1939/26-15-14-06-14 від 29.08.2017 року, №1069/26-15-14-02-01 від 30.08.2017 року, №3013/26-15-14-03-05 від 04.09.2017 року була проведена документальна планова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю "АМАРАНТ" ЛТД.

За результатом перевірки складено акт №396/26-15-14-02-01/21509860 від 27.09.2017 року про результати документальної планової виїзної перевірки ТОВ "Амарант" ЛТД податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2014 року по 31.12.2016 року.

Вказаною перевіркою встановлено порушення ТОВ "Амарант" ЛТД: 1) п. 44.1, п. 44.2 ст. 44, підп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, підп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", п. 5, п. 7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 "Витрати" в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 19170,00 грн., у тому числі за 2016 рік у сумі 19170,00 грн.; 2) пп. 198.3, 198.5, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся на загальну суму 17154,00 грн., у тому числі за липень 2014 року в сумі 1070,00 грн., за листопад 2014 року в сумі 1070,00 грн., за березень 2015 року в сумі 1427,00 грн., за квітень 2015 року в сумі 712,00 грн., за червень 2015 року в сумі 357,00 грн., за липень 2015 року в сумі 7167,00 грн., за вересень 2015 року в сумі 357,00 грн., за листопад 2015 року в сумі 714,00 грн., за грудень 2015 року в сумі 357,00 грн., за січень 2016 року в сумі 357,00 грн., за лютий 2015 року в сумі 357,00 грн., за березень 2016 року в сумі 357,00 грн., за вересень 2016 року в сумі 2138,00 грн., за жовтень 2016 року в сумі 357,00 грн., за листопад 2016 року в сумі 357,00 грн.; 3) пп. 198.3, 198.5, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України в результаті чого завищено показники рядку 21 "Сума від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 19.1 + рядок 20.3 декларації) (переноситься до рядка 16.1 декларації наступного звітного (податкового періоду)" в грудні 2016 року на суму 357 грн.; 4) підп. 141.4.2 п. 141.4 ст. 141 Податкового кодексу України в результаті чого занижено податок на прибуток іноземних юридичних осіб за 2016 рік всього у сумі 166973,00 грн.; 5) підп. 266.1.1 п. 266.1, підп. 266.3.1 п. 266.3, підп. 266.5.1 п. 266.5, підп. 266.6.1 п. 266.6, підп. 266.7.5 п. 266.7, підп. 266.9.1 п. 266.9, підп. "б" 266.10.1 п. 266.10 ст. 266 Податкового кодексу України в результаті чого занижено зобов'язання по сплаті до бюджету податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на загальну суму 54313,52 грн., у тому числі: за 2015 рік - 25483,00 грн., за 2016 рік - 28830,52 грн.

Позивач, частково не погоджуючись з висновками акту №396/26-15-14-02-01/21509860 від 27.09.2017 року, подав до ГУ ДФС у м. Києві заперечення за вих. №031017/1 від 03.10.2017 року.

Згідно відповіді ГУ ДФС у м. Києві №32/99/26-15-14-02-01 від 12.10.2017 року за результатом розгляду заперечення позивача висновки акту перевірки вирішено залишити без змін, а заперечення - без задоволення.

На підставі акту №396/26-15-14-02-01/21509860 від 27.09.2017 року податковим органом 18.10.2017 року винесено податкові повідомлення-рішення №, №, №2, №2, №2.

Не погоджуючись з зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями, а також із висновками акту №396/26-15-14-02-01/21509860 від 27.09.2017 року, позивачем подано до Державної фіскальної служби України (надалі - ДФС України) скаргу за вих. №251017/2 від 25.10.2017 року.

Згідно рішення ДФС України №30940/6/99-99-11-01-01-25 від 21.12.2017 року про результати розгляду скарги позивача, податкові повідомлення-рішення №, №, №2, №2, №2 від 18.10.2017 року залишено без змін, а скаргу - без задоволення.

Позивач, вважаючи вищезазначені податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що прийняті з порушенням норм податкового законодавства, а тому підлягають скасуванню, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплату пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків і визначає заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу є Податковий кодекс України від 02.12.2010 року № 2755-VI (далі - ПК України).

У відповідності до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», від 28.12.2014 № 71-VIII, який набув чинності з 01 січня 2015 року, статтю 265 ПК України викладено у новій редакції, якою передбачено сплату податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, як різновид податку на майно.

Згідно підпункту 265.1.1 пункту 265.1 статті 265 Податкового кодексу України (в редакції, чинній з 01.01.2015) податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є складовим елементом податку на майно, який в силу приписів підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 цього Кодексу належить до місцевих податків.

Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1. п. 266.2. ст. 266 Податкового кодексу України визначено, що об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно підпункту 266.3.1. пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Відповідно до пп. 266.3.3 п. 266.3 ст. 266 ПК України, база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи із загальної площі кожного окремого об'єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об'єкт.

Згідно пп. 266.7.5 п. п. 266.5 ст. 266 ПК України платники податку - юридичні особи самостійно обчислюють суму податку станом на 1 січня звітного року і до 20 лютого цього ж року подають контролюючому органу за місцезнаходженням об'єкта/об'єктів оподаткування декларацію за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками поквартально.

За правилами пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України (в редакції станом на 01 січня 2015 року) ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Згідно пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України ( в редакції станом на 01 січня 2016 року) ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Колегія суддів звертає увагу, що податковим органом не було враховано те, що податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, належить до місцевих податків, особливості введення якого передбачені ст. 12 ПК України.

Відповідності до п. 8.1 та п. 8.3 ст. 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Разом з тим, особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Згідно з п. 4.4 ст. 4 ПК України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами та радами об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також п. 24 частини першої ст. 26 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 143 Конституції України.

Пунктом 24 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: встановлення місцевих податків і зборів, відповідно до Податкового кодексу України.

Згідно з пунктом 10.3 статті 10 Податкового кодексу України (в редакції, яка діє з 01.01.2015) місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки).

Відповідно до п.п. 12.1.2 п. 12.1 ст.12 ПК України Верховна Рада України встановлює на території України загальнодержавні податки та збори і визначає перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних та міських рад.

Пунктом 12.3 статті 12 ПК України визначено, що сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Згідно п. 12.3.3 статті 12 ПК України копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів.

Зі змісту наведених вище норм вбачається, що встановлення податку на майно, зокрема, в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, належить виключно до повноважень сільських, селищних та міських рад, які здійснюють їх у порядку, визначеному Податковим кодексом України.

Положеннями пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України визначено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті (пункт 12.5статті 12 Податкового кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Київської міської ради від 28.01.2015 року №58/923 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629» затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно з п. 4.1.9 п. 4.1 ст. 4 ПК України, стабільність - зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

У відповідності до ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Таким чином, 2015 рік - це плановий період, а 2016 рік - вже бюджетний період.

Відповідно до частини третьої статті 27 Бюджетного кодексу України закони України, які впливають на показники бюджету і приймаються після 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку бюджетного року, що настає за плановим.

Отже, зміни до будь-яких елементів податків і зборів не можуть вноситись пізніше, ніж за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватись протягом бюджетного року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не підлягає застосуванню впродовж 2015 року, оскільки рішення Київської міської ради №58/923 було прийнято 28.01.2015 року.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 14.08.2018 року по справі №826/6164/17.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми № від 18.10.2017 року в частині донарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік та рішення № від 18.10.2017 року в частині нарахування штрафу у сумі 170,00 грн. щодо неподання декларації за 2015 рік по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Щодо правомірності податкових повідомлень-рішень №2, №2, №2 від 18.10.2017 року, які винесені стосовно правовідносин ТОВ "Амарант" ЛТД з ТОВ "Гранд Сервіс" на загальну суму 44424,50 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 44.1 вказаної статті, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

До обов'язків платників податків відноситься ведення обліку тих показників податкової звітності, що пов'язані з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі документів, ведення яких передбачено законодавством.

Забороняється формування таких показників на підставі даних, не підтверджених відповідними документами.

Первинні документи, які підтверджують дані податкового обліку платника податків, повинні бути достовірними, тобто відображати дійсний зміст господарських операцій, які впливають на визначення об'єкта оподаткування.

Як убачається із матеріалів справи, зокрема з листа №20011/5/99-99-10-01-16 від 21.11.2016 року, ДФС України зазначає, що висновок про реальність господарської операції для цілей податкового обліку, тобто про відповідність даних, зазначених у первинних документах, об'єктивним обставинам вчинення господарської операції, повинен бути результатом належного аналізу зібраних у справі доказів.

Так, податковим оргном під час проведення перевірки встановлено порушення законодавства ТОВ "Амарант" ЛТД стосовно господарських операцій з ТОВ "Гранд Статус", оскільки дані операції відповідачем визнано нереальними.

Крім того, з акту перевірки №396/26-15-14-02-01/21509860 від 27.09.2017 року вбачається, що вищезазначений висновок відповідачем зроблено на підставі ухвали Солом'янського районного суду м. Києва від 06.10.2015 року у справі №760/18221/15-к, в якій зазначено, зокрема, що: "...впродовж 2012 - 2015 років встановлені особи з метою прикриття незаконної діяльності створили або придбали ряд суб'єктів господарської діяльності, засновники та службові особи яких зареєстрували вказані СГД за грошову винагороду та не володіють інформацією що вони є посадовими особами та засновниками підприємства і не мають відношення до діяльності даних підприємств, серед яких, зокрема, ТОВ "Гранд Статус", ТОВ "Агропродукт-ТК", ТОВ "Новус-СК", ТОВ "Дісконт-1771", ТОВ "Жовтневий сад", ТОВ "АР ТІ АЙ Продакшн".

У подальшому зазначені особи використовуючи реквізити та поточні рахунки вищевказаних юридичних осіб, сприяли діючим суб'єктам підприємницької діяльності в умисному ухиленні від сплати податків, шляхом документального оформлення господарських операцій, які свідчать про нібито купівлю-продаж товарно-матеріальних цінностей, послуг або укладання угод про надання поворотної фінансової допомоги. Крім того, проведеними заходами встановлені фінансово-промислові групи реального сектора економіки, які надають послуги з обготівкування грошових коштів за принципом "зустрічного потоку" (реалізація "чорної" готівки утвореної внаслідок продажу товарів, робіт та послуг без касового обліку підприємствам шляхом проведення безтоварних операцій та зарахування на розрахунковий рахунок безготівкових коштів від "транзитних" та "буферних" підприємств "конвертаційного центру" за відповідний відсоток від вказаних операцій)."

Відповідно до частини першої та другої ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа(форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Колегія суддів зазначає, що надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом. Про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема про наявність таких обставин: неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв'язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку; відсутність первинних документів обліку. Предмет доказування у таких справах становлять обставини, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самої господарської операції (поставки товару), а відтак і обґрунтованість визначення податкового кредиту позивача.

Отже, господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

У постанові Верховного Суду №К/9901/2030/17, №821/589/17 від 06.02.2018 року зазначено, що фактично здійснена господарська операція характеризується тим, що призводить до настання реальних змін майнового стану платника податків, а первинний документ, відповідно, це документ, що містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Разом з тим, певні недоліки первинних документів не позбавляють юридичної сили весь первинний документ в аспекті сприйняття його як доказу здійснення господарської операції.

Згідно акту перевірки від 27.09.2017 року, до перевірки не було надано деталізованої інформації щодо характеру виконаних робіт, методики визначення вартості і т.п., а лише в актах здачі-прийняття робіт зазначено "Обслуговування 4 ДЗ".

Проте, листом від 10.10.2017 року №101017/1 позивачем було надіслано відповідачу завірені належним чином копії актів виконаних робіт та наданих послуг із деталізацією виконаних робіт (виїзд автовежі, миття знака, перевірка знака на орієнтацію, перевірка на наявність пошкоджень, перевірка стану плівки, перевірка видимості знака, перевірка вузлів кріплення, підтяжка метизів та заміна хомутів), а також фото (з датою зйомки на фото), що підтверджують фактичну наявність дорожніх знаків в місцях, що відображені на фото в документації на встановлення знаків індивідуального проектування.

Таким чином, як вірно зазначено судом першої інстанції, позивачем надано докази в підтвердження виконання умов договору №22-07/13 від 26.07.2013 року, а отже і фактичного виконання господарської операції, укладеного між ТОВ "Амарант" ЛТД (замовник) та ТОВ "Гранд Статус" (виконавець), згідно якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання щодо виконання робіт та надання наступних послуг, зокрема: розробка та погодження в уповноважених органах дозвільної документації на встановлення 3 (трьох) дорожніх знаків індивідуального проектування з інформацією про замовника, та 1 (одного) знаку сервісу 6.16 "Готель", які на період дії цього Договору включаються до єдиної міської дислокації технічних засобів регулювання дорожнього руху; виготовлення та встановлення 4 (чотирьох) дорожніх знаків.

Також, у матеріалах справи міститься вищевказана погоджена документація на встановлення знаків індивідуального проектування, яка, у тому числі, була предметом договору №22-07/13 від 26.07.2013 року та, власне, також свідчить про реальність господарської операції, яку було поставлено під сумнів відповідачем, що в свою чергу слугувало підставою для винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Та обставина, що було відкрито кримінальну справу у відношенні контрагента позивача не є доказом того, що господарські операції з останнім відсутні. Крім того даний факт не спростовує правове значення складених позивачем за цими операціями первинних документів.

Крім того, відповідачем не проведено належного аналізу наявних та наданих позивачем доказів, тобто не встановлено відповідності даних, зазначених у первинних документах, об'єктивним обставинам вчинення господарської операції, наслідком чого став невірний висновок стосовно її реальності та, відповідно, винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень №2, №2, №2 від 18.10.2017 року, які, за таких обставин, на думку суду є протиправними та підлягають скасуванню.

Колегія суддів зазначає, що надані позивачем докази підтверджують реальность господарських операцій між ТОВ "Амарант" ЛТД та ТОВ "Гранд Статус", що не було враховано відповідачем та прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення.

З урахуванням вищевикладеного та з урахуванням встановлених у справі обставин і доказів, колегія суддів приходить до висновку, що податкові повідомлення-рішення №2, №2, №2 від 18.10.2017 року є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 червня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Судя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Мельничук В.П.

Повний текст виготовлено: 03 квітня 2019 року.