Справа № 420/161/19
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2019-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/161/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року о 16 год. 19 хв. м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

за участю секретаря судового засідання Закуріної А.М.,

за участю

від позивача: Костиркін О.Г.. - за ордером

від відповідача: Садардінова І.В.- за довіреністю

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_3 (ІН НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) до Головного управління ДФС в Одеській області (, місцезнаходження: 665044, м. Одеса, вул. Семінарська,5) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 09.06.2017 року,, -

ВСТАНОВИВ:

До суду 11 січня 2019 року надійшла позовна заява ОСОБА_3 до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 09.06.2017 року.

Ухвалою від 18 січня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Так, позивач зазначив, що позивачу визначено суму податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2014 рік у розмірі 33268, 24 грн.

Позивач вважає, що зміни до Податкового кодексу України щодо об'єктів нерухомості були внесені пізніше ніж за 6 місяців до початку 2014 року, вони не можуть бути застосовані у 2014 бюджетному році, з огляду на приписи пп.4.1.9 п. 4. 1 ст. 4 ПК України, якими встановлено принцип стабільності податкового законодавства.

Також, позивач зазначив, що у власності позивача не було об'єкту (об'єктів) оподаткування, житлова площа яких складала би 1887, 25 кв.м, оскільки позивачу на праві спільної часткової власності з іншими особами належало два будинки, житлова площа яких складає, відповідно, 274, 2 кв.м та 1288 кв.м, при цьому, частка права власності позивача у цих будинках складає ?.

Позивач вважає, що визначення розміру податкового зобов'язання позивача за 2015 рік, також його розрахунок не відповідають вимогам законодавства, є протиправними та такими, що не підлягають застосуванню, оскільки рішення Одеської міської ради №6258-VI від 21.01.2015 року не було опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду.

Стосовно визначення позивачу суми податкового зобов'язання за 2016 рік із застосуванням елементів податку, які встановлені законом безпосередньо у 2016 році, позивач вважає, що це прямо суперечить нормам ПК України та не може бути підставою для нарахування податкового зобов'язання.

У встановлений судом строк відповідач надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти задоволення позову заперечував та просив відмовити в задоволенні позову повністю, зазначивши, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення про нарахування позивачу податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2014-2016 роки є правомірним, а посилання позивача на незаконність винесення податкового повідомлення-рішення є вільним трактуванням законодавства.

Позивачем, в свою чергу, надано відповідь на відзив, відповідно до якої наполягав на задоволенні позовних вимог.

Ухвалою, занесеною до протоколу підготовчого засідання 05 березня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 26 березня 2019 року о 14 годині 30 хвилин.

На відкритому судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та просив відмовити в задоволенні позову повністю.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, заслухавши у вступному слові пояснення представників учасників справи, судом у справі встановлені такі факти та обставини.

ОСОБА_3 є власником ? житлового будинку на праві спільної часткової власності за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 1916 кв.м., житловою 274,2 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 (а.с.18).

Також ОСОБА_3 є власником ? житлового будинку на праві спільної часткової власності за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 1609,9 кв.м., житловою 1288,1 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме мано серії САК №931095 (а.с.18).

Суд встановив, що ГУ ДФС в Одеській області прийняло податкове повідомлення-рішення № від 09.06.2017 року, яким визначено позивачу суму податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2014 рік у розмірі 33 268, 24грн., за 2015 рік у розмірі 36 960,21 грн., за 2016 рік у розмірі 52584,66 грн. (а.с.14).

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач сплатив суму податкового зобов'язання, що підтверджується квитанціями №4956905 від 27 липня 2017 року, №5062126 від 14 вересня 2017 року; №5119569 від 12 жовтня 2017 року (а.с.15).

Листом від 29.08.2018 року вих. 7113/К/15-32-13-01-18 ГУ ДФС в Одеській області на адвокатський запит представника позивача, контролюючий орган повідомив про розрахунок нарахованого ОСОБА_3 податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки з детальним описом нарахування податку по рокам.

З цього приведеного розрахунку та пояснень представника відповідача вбачається, що площа 1887, 25 кв. м - це загальна площа всього нерухомого майна, з якого нарахований позивачу податок, до складу якого входить дві квартири по АДРЕСА_3 та частка позивача у власності у вищезазначених будинках.

Представник позивача не заперечував щодо наявності у позивача квартир по АДРЕСА_3.

Судом досліджені електроні докази щодо опублікування на сайті Одеської міської ради (рішення міськради) 24 грудня 2013 року о 17.36. рішення Одеської міської ради № 4193-УІ від 17.12.2013 року «Про внесення змін до рішення Одеської міської ради від 08.07.2011 № 796-УІ «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» (а.с.20) та 26 січня 2015 року о 18.45. рішення Одеської міської ради № 6258-УІ від 21.01.2015 року «Про встановлення податку на майно в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (а.с. 21).

Дослідивши матеріали справи, вислухавши вступне слово представників сторін та, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню частково, з огляду на таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено).

Аналізуючи правомірність прийняття оскаржуваного рішення, що є змістом правовідносин у цій справі, відповідно до приписів ст. 2 КАС України, суд виходить із такого.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Податкового кодексу України.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до п.8.1 ст.8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

За правилами п.п.10.1.1 п.10.1 ст.10 Податкового кодексу України до місцевих податків належать, зокрема, податок на майно.

Відповідно до ст. 265 Податкового кодексу України, податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Отже, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно з Податковим кодексом України є місцевим податком.

Законом України № 403-УІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо об'єктів нерухомості» від 04.07.2013 року, що набув чинності 04.08.2013 року було внесено зміни до ст. 265 Податкового кодексу України, а саме: у пункті 265.2: підпункт 265.2.1 доповнено словами "в тому числі його частка"; у підпункті 265.2.2: підпункт "б" доповнено словами "в тому числі їх частки"; підпункт "ґ" викладено в такій редакції: "ґ) об'єкти житлової нерухомості, в тому числі їх частки, що належать фізичним особам, які відповідно до закону мають статус багатодітних або прийомних, або малозабезпечених сімей, опікунів, піклувальників дітей, але не більше одного такого об'єкта на сім'ю, опікуна, піклувальника"; у підпункті 265.3.4 слова "податку кількох об'єктів оподаткування база оподаткування обчислюється окремо за кожним з таких об'єктів" замінено словами "податку - фізичної особи більше одного об'єкта оподаткування, в тому числі різних видів (квартир, житлових будинків або квартир і житлових будинків), база оподаткування обчислюється виходячи з сумарної житлової площі таких об'єктів з урахуванням норм підпункту 265.4.1 пункту 265.4 цієї статті"; підпункт 265.5.1 викладено у такій редакції: "265.5.1. Ставки податку встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування"; доповнено підпунктами 265.5.2 і 265.5.3 такого змісту:"265.5.2. Ставки податку для фізичних осіб встановлюються в таких розмірах: а) не більше 1 відсотка - для квартири/квартир, житлова площа яких не перевищує 240 кв. метрів, або житлового будинку/будинків, житлова площа яких не перевищує 500 кв. метрів; б) 2,7 відсотка - для квартири/квартир, житлова площа яких перевищує 240 кв. метрів, або житлового будинку/будинків, житлова площа яких перевищує 500 кв. метрів; в) 1 відсоток - для різних видів об'єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності одного платника податку, сумарна житлова площа яких не перевищує 740 кв. метрів; г) 2,7 відсотка - для різних видів об'єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності одного платника податку, сумарна житлова площа яких перевищує 740 кв. метрів.

Таким чином, Законом № 403-УІІ змінено базу оподаткування, виходячи з сумарної житлової площі об'єктів нерухомого майна та додано такий об'єкт оподаткування як частка власності.

Водночас, особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Верховна Рада України може встановлювати лише перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне, встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою України критеріїв - є компетенцією відповідних місцевих рад.

Так, відповідно до п.8.3 ст.8 Податкового кодексу України, до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Аналогічні вимоги містить п.12.3 ст.12 Податкового кодексу України, відповідно до якого сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Також, відповідно до п.10.3 ст.10 Податкового кодексу України, місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також п.24 ч.1 ст.26 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997року №280/97-ВР, відповідно до якого виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України.

Матеріалами справи підтверджено, що Одеською міською радою було прийнято рішення Одеської міської ради № 4193-УІ від 17.12.2013 року «Про внесення змін до рішення Одеської міської ради від 08.07.2011 № 796-УІ «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки», яке опубліковано на сайті Одеської міської ради (рішення міськради) 24 грудня 2013 року о 17.36.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», який набув чинності з 01 січня 2015 року, статтю 266 Податкового кодексу України викладено у новій редакції.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України передбачено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об'єктом оподаткування, відповідно до п.п.266.2.1 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України, є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з п.п.266.3.2 п.266.3 ст.266 Податкового кодексу України, база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема, документів на право власності.

Відповідно до п.п.266.5.1 п.266.5 ст.266 Податкового кодексу України, ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Одеська міська рада прийняла рішення №6258-VI від 21.01.2015 року «Про встановлення податку на майно в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки», яке було опубліковано на офіційному сайті 26 січня 2015 року о 18.45.

Наявність у ПК України норм, які регулюють правила справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не є підставою для його справляння за відсутності відповідного рішення місцевої ради, оскільки Верховна Рада України відповідно до підпункту 12.1.2 пункту 12.1 статті 12 ПК України лише встановлює перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Відповідно до підпункту 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 ПК України, у разі якщо сільська, селищна або міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів та акцизного податку в частині реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Наведені положення кодексу необхідно застосовувати з урахуванням норм Конституції України, які є нормами прямої дії, а звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Так, за змістом статті 57 Основного Закону кожному гарантується право знати свої права і обов'язки. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними.

Враховуючи ухвалення Закону України №71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким запроваджено податок на майно (до складу якого включено й податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки), лише 28 грудня 2014 року, а також відсутність доказів прийняття відповідною місцевою радою рішення про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, до 15 липня 2014 року, суд доходить висновку, що застосування контролюючим органом положень статті 266 ПК України з метою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, можливо було не раніше наступного бюджетного періоду, який настав за плановим (2015 роком), тобто не раніше 2016 року.

Зазначена правова позиція узгоджується із правовою позицією викладеної у постанові Верховного Суду від 11 березня 2019 року по справі №815/6234/16.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також висновки Верховного Суду, суд вважає, що відповідачем неправомірно нараховано позивачу податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2014,2015 роки, а тому податкове повідомлення-рішення № від 09.06.2017 року в частині нарахування податкового зобов'язання за податковий період - 2014 рік у сумі 33 2689,24 грн. та за податковий період - 2015 рік у сумі 36 960,21 грн. підлягає скасуванню.

Стосовно нарахування податкового зобов'язання за податковий період 2016 рік у розмірі 52 584,66 грн., суд вважає, що позовні вимоги в цій частині не належать задоволенню, з огляду на таке.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24 грудня 2015 року № 909-VIII(далі - Закон № 909-VIII) було внесено зміни до Податкового кодексу України у підпункті 266.7.1 пункту 266.7 та доповнено підпунктом "ґ" такого змісту: "ґ) за наявності у власності платника податку об'єкта (об'єктів) житлової нерухомості, у тому числі його частки, що перебуває у власності фізичної чи юридичної особи - платника податку, загальна площа якого перевищує 300 квадратних метрів (для квартири) та/або 500 квадратних метрів (для будинку), сума податку, розрахована відповідно до підпунктів "а"-"г" цього підпункту, збільшується на 25000 гривень на рік за кожен такий об'єкт житлової нерухомості (його частку)".

Проаналізувавши викладену норму, суд доходить висновку, що вказаними змінами не був визначений новий податок, а також не змінені об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу, а тільки додано до податкового зобов'язання додатковий коефіцієнт у розмірі 25 000,00 грн.

Так, виходячи із визначень, закріплених у Податковому кодексі України об'єкту оподаткування, а саме: об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку (ст. 22 Податкового кодексу України); база оподаткування, а саме: базою оподаткування визнаються конкретні вартісні, фізичні або інші характеристики певного об'єкта оподаткування (ст. 23 Податкового кодексу України); ставки оподаткування, а саме: ставкою податку визнається розмір податкових нарахувань на (від) одиницю (одиниці) виміру бази оподаткування (ст. 25 Податкового кодексу України), суд вважає, що ці показники не були змінені.

Також суд враховує, що пунктом 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону № 909-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році», що набрав чинності 01 січня 2016 року, визначено, що у 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Згідно з положеннями пункту 7 розділу ІІ «Прикінцеві положення» вказаного Закону, рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом переглянути прийняті на 2016 рік рішення щодо встановлення місцевих податків і зборів, визначених статтею 10 Податкового кодексу України.

Отже, у 2016 році зупинено дію підпункту12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, що свідчить про відсутність обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Податковим кодексом України встановлений обов'язок громадянина сплатити податок за 2016 рік незалежно від термінів прийняття рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.11.2018 року № 808/144/18 та постанові Верховного Суду від 08.05.2018 року №819/1605/17.

Верховний Суд у даних судових рішеннях дійшов висновку, що контролюючий орган при визначенні позивачу податкового зобов'язання за 2016 рік діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством України, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для нарахування позивачу, як власнику житлової нерухомості, що є об'єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, грошового зобов'язання за 2016 рік.

Таким чином, враховуючи те, що позивач є власником об'єкта (об'єктів) житлової нерухомості, загальна площа якого перевищує 300 квадратних метрів (для квартири) та/або 500 квадратних метрів (для будинку), суд вважає, що відповідачем правомірно нараховано податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2016 рік у розмірі 52584,66 грн.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи встановлені у судовому засіданні факти, суд дійшов висновку, що відповідач, заперечуючи проти позову довів, з посиланням на відповідні докази, довів щодо часткової правомірності свого рішення, а тому позовні вимоги належать задоволенню частково.

Відповідно до ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Тому, враховуючи, що позовні вимоги задоволено судом частково та відсутності судових витрат суб'єкта владних повноважень на виклик свідків та призначення експертизи, судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору стягуються з відповідача пропорційно відповідно до заявлених та задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_3 (ІН НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) до Головного управління ДФС в Одеській області (, місцезнаходження: 665044, м. Одеса, вул. Семінарська,5) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 09.06.2017 року,- задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області (, місцезнаходження: 665044, м. Одеса, вул. Семінарська,5) № від 09.06.2017 року в частині нарахування податкового зобов'язання за податковий період - 2014 рік у сумі 33 2689,24 грн. та за податковий період - 2015 рік у сумі 36 960,21 грн.

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління ДФС в Одеській області (, місцезнаходження: 65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5) на користь ОСОБА_3 (ІН НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) судовий збір в розмірі 818,76 грн. (вісімсот вісімнадцять гривень 76 копійок).

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 295, 297 КАС України, з урахуванням п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний « 04» квітня 2019 року.

Суддя Л.Р. Юхтенко

.