Справа № 1340/5443/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/1889/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Судової-Хомюк Н.М.,

секретаря судового засідання Дідик Н.С.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Гавдик З.В.), ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження в м.Львові 17 січня 2019 року у справі №1340/5443/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

14.11.2018 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у проведенні перерахунку та виплаті пенсії з 01.01.2018 у розмірі 90% грошового забезпечення;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести нарахування та виплату пенсії з 01.01.2018 на виконання Постанови Кабінету Міністрів України № 103 від 21.02.2018 в розмірі 90% суми грошового забезпечення у редакції статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», чинної станом на дату призначення пенсії.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 січня 2019 року позов задоволено частково: визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10) щодо відмови у проведенні перерахунку та виплаті ОСОБА_1 пенсії з 01.01.2018 року у розмірі 90% грошового забезпечення; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) від 09.10.2018 про перерахунок пенсії, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. В іншій частині позову відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при здійсненні перерахунку позивачу пенсії, яка призначена ще з 2000 року у відповідача починаючи з 01.01.2018 відсутні правові підстави для обмеження розміру пенсії позивача 70-ми відсотками грошового забезпечення, з посиланням на частину 2 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оскільки дане обмеження не має зворотної сили, стосується лише обчислення максимального розміру пенсії призначених на час дії цієї ж норми (в редакції на момент спірних правовідносин), і не може обмежувати право позивача на отримання пенсії у розмірі 90% грошового забезпечення. Суд першої інстанції вказав, що зміна розміру пенсії з 90 % до 70 % сум грошового забезпечення, що відбулася відповідно до положень ч.2 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» після призначення пенсії позивачу, не може бути підставою для зменшення розміру вже призначеної пенсії під час проведення відповідачем її перерахунку. Водночас, суд першої інстанції зазначив, що не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, а тому вважав за необхідним зобов`язати Головне Управління Пенсійного Фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09.10.2018.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить змінити рішення суду першої інстанції та винести постанову, якою позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву від 09.10.2018 не може вважатись ефективним відновленням порушених прав позивача. Скаржник вказує, що у спірних правовідносинах відповідач не вправі діяти не за законом, на власний розсуд, а зобов`язаний провести перерахунок та виплату пенсії з 01.01.2018 на виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103. З врахуванням вказаного, вважає рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову таким, що підлягає скасуванню.

Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подало відзив на апеляційну скаргу, зазначивши, що відповідач правомірно перерахував пенсію позивача, виходячи з 70% розміру грошового забезпечення позивача, оскільки на момент виникнення у позивача права на перерахунок пенсії з 01.01.2018 встановлений максимальний розмір пенсії 70% відповідних сум грошового забезпечення.

В судовому засіданні позивач та представник позивача подану апеляційну скаргу підтримали, представник відповідача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в оскаржувані частині вимогам ст.242 КАС України не відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та з 07.05.2000 отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

09.10.2018 ОСОБА_1 подав заяву в Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області про перерахунок пенсії, просив провести перерахунок та виплату пенсії в розмірі 90% грошового забезпечення відповідно до довідки про розмір грошового забезпечення станом на 01 березня 2018 року, яка надана Львівським обласним військовим комісаріатом згідно з Додатком №2 Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103, та направлена до ГУ ПФУ у Львівській області для перерахунку пенсії починаючи з 01 січня 2018 року.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 26.10.2018 №4417/С-20/07.05-06 ОСОБА_1 за результатом розгляду поданої заяви повідомлено, що Законом України від 27.03.2014 №1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» внесено змін в Закон №2262, якими передбачено, що максимальний розмір пенсії за вислугу років з 01.05.2014 не повинен перевищувати 70% відповідних сум. Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області проведено перерахунок пенсії заявника з 01.01.2018 на підставі довідки про грошове забезпечення, скерованої Львівським обласним військовим комісаріатом, при цьому максимальний розмір пенсії обчислений у розмірі 70% відповідних сум грошового забезпечення. Тому основний розмір пенсії з 01.01.2018 становить 7035 грн.

Вважаючи відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести перерахунок та виплату пенсії в розмірі 90% грошового забезпечення протиправною, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Згідно п. а ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції, чинній на час призначення пенсії позивачу) пенсії за вислугу років призначаються в таких розмірах: особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають вислугу 20 років і більше (пункт «а» статті 12): за вислугу 20 років - 50 процентів, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров`я - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення.

Частиною 2 статті 13 цього ж Закону, передбачено, що загальний розмір пенсії, обчислений відповідно до цієї статті, не повинен перевищувати 90 процентів відповідних сум грошового забезпечення, а особам, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи під час проходження служби і віднесені до категорії 1 - 100 процентів, до категорії 2 - 95 процентів.

Законом України від 27.03.2014 року № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» внесенні зміни до ч. 2. ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», якими встановлено, що максимальний розмір пенсії, обчислений відповідно до цієї статті, не повинен перевищувати 70 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43), а особам, які під час проходження служби брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і віднесені в установленому законом порядку до категорії 1, - 100 процентів, до категорії 2, - 95 процентів.

Відтак, при здійсненні перерахунку пенсії позивачу, яка призначена ще з 2000 року у відповідача починаючи з 01.01.2018 року були відсутні правові підстави для обмеження розміру пенсії позивача 70-ми відсотками грошового забезпечення, з посиланням на ч. 2 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оскільки дане обмеження, на думку суду, не має зворотної сили, стосується лише обчислення максимального розміру пенсії призначених на час дії цієї ж норми (в редакції на момент спірних правовідносин), і не може обмежувати право позивача на отримання пенсії у розмірі 90% грошового забезпечення.

Вказана позиція суду по суті узгоджується із позицією Верховного Суду викладеною, зокрема, у постановах від 03 квітня 2018 року у справі №175/1665/17, від 19 червня 2018 року у справі №583/2264/17.

Пунктом 8 розділу ІІ Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011р. №3668-VI, який набрав чинності з 1 жовтня 2011 року, та пунктом 23 розділу II Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 р. № 1166-VII, який набрав чинності з 1 травня 2014 року, до частини 2 статті 13 Закону №2262-ХІІ було внесено зміни та цифри « 90» замінено цифрами « 80» та цифри «80» замінено цифрами « 70» відповідно.

Тобто, зміна встановленого Законом максимального розміру пенсії (з 90 % до 70 % сум грошового забезпечення) відбулася вже після призначення позивачу пенсії.

Частиною 1 статті 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, зміна розміру пенсії з 90 % до 70 % сум грошового забезпечення, що відбулася відповідно до положень ч.2 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» після призначення пенсії позивачу, не може бути підставою для зменшення розміру вже призначеної пенсії під час проведення відповідачем її перерахунку.

Внесені Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» зміни до ч.2 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», щодо встановлення граничного розміру пенсії за вислугу років у розмірі 80 % та 70 % грошового забезпечення не стосуються перерахунку вже призначеної пенсії, а мають застосовуватися лише виключно при первинному призначенні пенсій. Тому, вірними є висновки суду першої інстанції, що відповідач при перерахунку пенсії позивача повинен був застосувати норми ч.2 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в редакції, що діяла на час призначення пенсії, якою максимальний розмір грошового забезпечення для призначення пенсії встановлювався не більше 90 % від розміру грошового забезпечення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 8 липня 2015 року у справі №732/48/15 та Верховним Судом у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 523/4930/15-а та від 27 лютого 2018 року у справі №642/3284/17.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено наявність порушеного права позивача щодо зміни з 01.01.2018 року розміру його раніше призначеної пенсії при перерахунку її розміру, який відмінний від дня її призначення.

Також слід зауважити, що право на звернення до суду та способи судового захисту закріплені статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відповідно до пункту 4 частини 1 якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 2 статті 5 КАС України).

Отже, згідно з положеннями КАС України, у разі задоволення адміністративного позову обраний судом спосіб захисту повинен не суперечити закону і забезпечувати ефективний захист прав, свобод, інтересів особи, яка звернулась до адміністративного суду, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Метою судового захисту порушеного права є вирішення між сторонами правового конфлікту, припинення публічно-правового спору та використання дієвого способу захисту (відновлення) порушеного права.

В свою чергу судове рішення - це акт правосуддя, ухвалений згідно з нормами матеріального та процесуального права і згідно з конституційними засадами та принципами адміністративного судочинства є обов`язковим до виконання на всій території України.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Прийняття рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає цій міжнародній нормі.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» Суд зазначив, що, право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Разом з тим, визначальним принципом правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень, який заперечує проти позову, доказувати правомірність своїх дій чи рішень.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Крім того, відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено пунктом 1 статті 1 Першого протоколу.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності». Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) аnd оthers v. the Germany № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Оскільки зміна розміру пенсії з 90 % до 70 % сум грошового забезпечення, що відбулася відповідно до положень ч.2 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» після призначення пенсії позивачу, не може бути підставою для зменшення розміру вже призначеної пенсії під час проведення відповідачем її перерахунку з 01.01.2018, тому відповідач при такому перерахунку пенсії позивача повинен був застосувати норми ч.2 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в редакції, що діяла на час призначення пенсії, якою максимальний розмір грошового забезпечення для призначення пенсії встановлювався не більше 90 % від розміру грошового забезпечення.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції зауважує, що позовна вимога: «зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести нарахування та виплату пенсії з 01.01.2018 на виконання Постанови Кабінету Міністрів України № 103 від 21.02.2018 в розмірі 90% суми грошового забезпечення у редакції статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», чинної станом на дату призначення пенсії», є похідною вимогою, задоволення якої залежить від задоволення позовних вимог про визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у проведенні перерахунку та виплаті пенсії з 01.01.2018 у розмірі 90% грошового забезпечення.

Водночас, суд першої інстанції, покликаючись на неможливість, при вирішенні питання щодо правомірності дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які віднесені по компетенції цього органу державної влади, вважав за необхідним в цій частині зобов`язати Головне Управління Пенсійного Фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09.10.2018.

Суд апеляційної інстанції вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, оскільки під «дискреційними повноваженнями» слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його слід зобов`язати до цього в судовому порядку.

Оскільки за встановлених судом першої інстанції обставин справи дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у проведенні перерахунку та виплаті ОСОБА_1 пенсії з 01.01.2018 року у розмірі 90% грошового забезпечення визнано протиправними, в силу завдань адміністративного судочинства та повноважень адміністративного суду при вирішенні справи, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача та відновлення таких є зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести нарахування та виплату пенсії з 01.01.2018 на виконання Постанови Кабінету Міністрів України № 103 від 21.02.2018 в розмірі 90% суми грошового забезпечення у редакції статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», чинної станом на дату призначення пенсії, що, в свою чергу, не є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення ст.317 КАС України та прецендентної практики ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що висновки суду першої інстанції в частині відмови в задоволені позову не відповідають обставинам справи, такі зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому, враховуючи вимоги щодо чіткості та зрозумілості судового рішення, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Щодо судових витрат, то у відповідності до положень статті 139 КАС України такі розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 229, 241, 242, 243, 308, 310, 317, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 січня 2019 року у справі №1340/5443/18 скасувати та позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у проведенні перерахунку та виплаті пенсії з 01.01.2018 у розмірі 90% грошового забезпечення ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії з 01.01.2018 на виконання Постанови Кабінету Міністрів України № 103 від 21.02.2018 в розмірі 90% суми грошового забезпечення у редакції статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», станом на дату призначення пенсії.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 04.04.2019