Справа № 826/15840/15
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Мельничука В.П.;

за участю секретаря: Горяінової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року (розглянута за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні), м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України, Департаменту внутрішньої безпеки Міністерства внутрішніх справ України, третя особа: Державна казначейська служба України про визнання протиправними та дій, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року, ОСОБА_2, ОСОБА_3 (далі - позивачі/ ОСОБА_2, ОСОБА_3.) звернулись до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач, МВС України) про: визнаня протиправними дії Департаменту внутрішньої безпеки Міністерства Внутрішніх справ України щодо направлення листа №18/5-ЦА-Н-63 о/п, 72 о/п, 567 від 17.06.2014 р. до Міністерства доходів і зборів України з додатками заяв про злочини щодо позивачів, які останні подали до МВС України в порядку ст..214 КПК України; зобов'язання відповідача спростувати інформацію викладену в листі №18/5-ЦА-Н- 63 о/п, 72 о/п, 567 від 17.06.2014 р. та відшкодувати Позивачам моральну шкоду в розмірі 250 000 грн (по 125000 грн. кожному Позивачу).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що службовими особами відповідача було протиправно направлено запит до Міністерства доходів і зборів України, щодо необхідності проведення стосовно позивачів перевірки за можливим порушенням податкового законодавства.

Разом з запитом про необхідність проведення стосовно позивачів перевірки щодо можливого порушення податкового законодавства, службовими особами департаменту внутрішніх справ МВС було долучено копії заяв позивачів та звернень разом з додатками до керівництва МВС України з приводу скоєння кримінального правопорушення стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що призвело до поширення конфіденційної інформації стосовно життя позивачів.

Просять задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року позов задоволено частково: визнано протиправними дії Департаменту внутрішньої безпеки Міністерства Внутрішніх справ України щодо направлення листа №18/5-ЦА-Н-63 о/п, 72 о/п, 567 від 17.06.2014 р. до Міністерства доходів і зборів України з додатками заяв про злочини щодо ОСОБА_2, ОСОБА_3, які останні подали до МВС України в порядку ст.214 КПК України; у задоволені інших позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою, позивачами подано апеляційну скаргу, , в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таку, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким позов задоволити.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2019 року заяву представника Міністерства внутрішніх справ України - Щепанського Антона Михайловича про відвід колегії суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, у складі Головуючого судді - Костюк Л.О., суддів: Бужак Н.П., Мельничука В.П. - визнано необґрунтованою, зупинено провадження у справі до вирішення питання про відвід колегії суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, у складі Головуючого судді - Костюк Л.О., суддів: Бужак Н.П., Мельничука В.П. іншим складом суду та передано справу №826/15840/15 для визначення судді у порядку, встановленому ч. 1 ст. 31 КАС України, для вирішення питання про відвід.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2019 року у задоволенні заяви представника Міністерства внутрішніх справ України - Щепанського Антона Михайловича про відвід колегії суддів Костюк Л.О., Бужак Н.П., Мельничука В.П. у справі №826/15840/15 - відмовлено.

Таким чином, враховуючи, що обставини, які були підставою для зупинення провадження у справі, відпали, колегія суддів приходить до висновку про необхідність поновлення провадження у справі та призначення справи до розгляду у судове засідання на 03 квітня 2019 року об 11 год. 10 хв.

На підставі вище зазначеного повістками - повідомленнями Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2019 призначено до розгляду питання щодо поновлення провадження у справі та розгляду на 03 квітня 2019 року на 11 год. 10 хв.

Перевіривши матеріали справи, керуючись ст.237 КАС України, під час розгляду питання про поновлення провадження у справі, колегія суддів протокольною ухвалою постановила, провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України, Департаменту внутрішньої безпеки Міністерства внутрішніх справ України, третя особа: Державна казначейська служба України про визнання протиправними та дій, зобов'язання вчинити дії, поновити та розглянути справу у судовому засіданні на 03 квітня 2019 року об 11 год. 10 хв.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що 17 червня 2014 року співробітниками департаменту внутрішньої безпеки міністерства внутрішніх справ України направлено лист від 17.06.2014 № 18/5- ЦА-Н-63 оп, 72о/п, 567 до Міністерства доходів та зборів України, щодо проведення стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перевірки, з метою встановлення порушень в галузі податкового законодавства.

Вищезазначений запит в ДВБ МВС України було зареєстровано за вихідним № 18/5- ЦА-Н-63 оп, 72о/п, 567 та підписаний одним із керівників департаменту - Волгіним В.В.

Як встановлено з листа ДФС України від 29.09.2014 р. до запиту було долучено додаток на 12 аркушах наших заяв та звернень до МВС України з приводу скоєння стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кримінального правопорушення по якому відкрито три провадження за ознаками ч. 1, ч.2 ст. 289 КК України, та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнані потерпілими.

Позивачі вважають дії службових осіб що виразились у направлені запиту - протиправними та такими, що порушують їх права та законні інтереси, а тому звернулись до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку матеріалам, обставинам справи, а також наданим поясненням та запереченням сторін колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Слід зазначити, що право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантується кожному (в тому числі юридичним особам) статтею 55 Конституції України.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до частини 1 статті 6 цього ж Закону усім суб'єктам правовідносин гарантується захист їх прав і законних інтересів незалежним і неупередженим судом.

Щодо правого обґрунтування правомірності звернення відповідача із запитом, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про міліцію» (у редакції що діяла на момент вказаних правовідносин), міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Основними завданнями міліції, згідно зі статтею 2 Закону є:

забезпечення особистої безпеки громадян, захист їх прав і свобод, законних інтересів;

запобігання правопорушенням та їх припинення;

охорона і забезпечення громадського порядку;

виявлення кримінальних правопорушень;

участь у розкритті кримінальних правопорушень та розшуку осіб, які їх вчинили, у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством;

забезпечення безпеки дорожнього руху;

захист власності від злочинних та кримінально протиправних посягань;

виконання адміністративних стягнень;

участь у поданні соціальної та правової допомоги громадянам, сприяння у межах своєї компетенції державним органам, підприємствам, установам і організаціям у виконанні покладених на них законом обов'язків.

Статтею 5 Закону передбачено, що міліція виконує свої завдання неупереджено, у точній відповідності з законом. Ніякі виняткові обставини або вказівки службових осіб не можуть бути підставою для будь-яких незаконних дій або бездіяльності міліції. Для забезпечення громадського порядку працівники міліції зобов'язані вживати заходів незалежно від свого підпорядкування.

Міліція поважає гідність особи і виявляє до неї гуманне ставлення, захищає права людини незалежно від її соціального походження, майнового та іншого стану, расової та національної належності, громадянства, віку, мови та освіти, ставлення до релігії, статі, політичних та інших переконань. При звертанні до громадянина працівник міліції зобов'язаний назвати своє прізвище, звання та пред'явити на його вимогу службове посвідчення. У взаємовідносинах з громадянами працівник міліції повинен виявляти високу культуру і такт.

Міліція не розголошує відомостей, що стосуються особистого життя людини, принижують її честь і гідність, якщо виконання обов'язків не вимагає іншого.

Міліція тимчасово, в межах чинного законодавства, обмежує права і свободи громадян, якщо без цього не можуть бути виконані покладені на неї обов'язки, й зобов'язана дати їм пояснення з цього приводу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що направляючи запит від 17.06.2014 № 18/5- ЦА-Н-63 оп, 72о/п, 567 до Міністерства доходів та зборів України, щодо проведення стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перевірки, з метою встановлення порушень в галузі податкового законодавства, службові особи департаменту внутрішньої безпеки МВС не мали на це повноважень чи підстав встановлених чинним законодавством.

Також, вказує на те, що в матеріалах адміністративної справи міститься копія витягу з ЄРДР №00001187 з правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 365 КК України по факту перевищення владних повноважень працівниками ДВБ МВС України в рамках якого позивачів визнано потерпілими.

Обґрунтовуючи, свою позицію відповідачем не надано жодних нормативно-правових чи розпорядчих актів, які б надавали їм беззаперечне право на звернення до органів доходів і зборів з таким запитом з метою інформування про можливе правопорушення в галузі податкового законодавства вчинене позивачами.

Окрім зазначеного вище, колегія суддів зазначає, що збір інформації щодо осіб, які не працюють в системі органів МВС не є компетенцією ДВБ МВС України. Крім цього надання стороннім особам, в тому числі і органам податкової, що не є структурними підрозділами системи МВС, особистих даних заявників, звернення яких розглядається в підрозділах МВС України, даних що містяться у матеріалах кримінальних проваджень, розслідування яких віднесено до компетенції слідчих органів МВС України є виходом за межі своєї компетенції.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що дії Департаменту внутрішньої безпеки Міністерства Внутрішніх справ України щодо направлення запиту №18/5-ЦА-Н-63 о/п, 72 о/п, 567 від 17.06.2014 р. до Міністерства доходів і зборів України з додатками заяв про злочини щодо позивачів, які останні подали до МВС України в порядку ст..214 КПК України є протиправними.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача спростувати інформацію викладену в листі №18/5-ЦА-Н- 63 о/п, 72 о/п, 567 від 17.06.2014 р. та відшкодувати моральну шкоду, колегія суддів зазначає наступне.

Позивачі просять зобов'язати відповідача спростувати інформацію викладену в листі №18/5-ЦА-Н- 63 о/п, 72 о/п, 567 від 17.06.2014 р. про порушення податкового законодавства.

Однак доказів недостовірності даної інформації позивачами не надано суду.

Згідно ст. 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Відповідно до ч. 4, 7 ст. 277 Цивільного кодексу України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Разом з тим, слід зазначити, що під час розгляду даної справи судом лише надавалась оцінка діям суб'єкта владних повноважень щодо направлення такого запиту до органів доходів і зборів, однак судом не надавалась оцінка інформації у даному запиті про можливі порушення у сфері податкового законодавства позивачами.

Щодо вимог позивачів про стягнення з відповідача моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Так, позивачами не доведено факт завдання останнім такої шкоди саме тими діями, які оскаржуються ними в даному провадженні.

Згідно з частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає:

- у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

- у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини 1 статті 1167 названого Кодексу, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Оскільки доказів заподіяння позивачам моральної шкоди діями відповідача, пов'язаними з направленням запиту до Міністерства доходів і зборів, суду надано не було, переконливих доводів щодо спричинення такої шкоди відповідачем саме оскаржуваними в даному провадженні діями не наведено, суд зазначає про відсутність підстав для задоволення позову у цій частині.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи на підставі яких суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог частково.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач по справі, як суб'єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов'язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій та прийняття оскаржуваного рішення.

Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 237, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 03 квітня 2019 року).

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак,

В.П. Мельничук