Справа № 460/148/19
Суддя: Щербаков В.В.
Дата ухвалення: 2019-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

26 березня 2019 року м. Рівне №460/148/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щербакова В.В. за участю секретаря судового засідання Мидловець Л.О. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник Шеремета В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

фізичної особи - підприємця ОСОБА_3
доГоловного управління ДФС у Рівненській області
про скасування наказу, визнання дій протиправними, -
В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3.) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області, за змістом якого просила суд:

скасувати наказ Головного управління ДФС у Рівненській області від 18 січня 2019 року № 197 про проведення документальної планової невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1.

визнати неправомірними дії Головного управління ДФС у Рівненській області щодо фактичного проведення документальної планової невиїзної ФОП ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1, на підставі наказу № 197 від 18 січня 2019 року.

Ухвалою суду від 29.01.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи визначено за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

05.02.2019 р. представник позивача подав суду заяву, у якій просив суд вжити заходів забезпечення позову ФОП ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Рівненській області. При цьому, апелюючи на очевидні є ознаки протиправності дії суб'єкта владних повноважень, представник позивача вказав, що проведення такої перевірки саме у невиїзній формі, незважаючи на відповідні клопотання позивача про її виїзне виконання, сприятиме до обмеження прав позивача щодо безпосередньої участі у такій перевірці, наданні відповідних пояснень чи зауважень. Відновлення ж такого порушеного права потребуватиме значних зусиль з боку позивача, або взагалі може бути не можливим, у разі якщо на час розгляду справи судом, така перевірка буде завершеною.

Ухвалою суду від 07.02.2019 р. заяву представника позивача про забезпечено позову було задоволено частково, а саме вжито заходи забезпечення позову фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 у справі №460/148/19 шляхом зупинення дії наказу Головного управління ДФС у Рівненській області від 18.01.2019 №197, до набрання законної сили судовим рішенням. Оскільки, на переконання суду зупинення дії оспорюваного наказу є достатнім заходом забезпечення адміністративного позову.

14.02.2019 р. від Головного управління ДФС у Рівненській області надійшло клопотання про скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалою суду від 19.02.2019 р. в задоволенні клопотання представника відповідача було відмовлено.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що контролюючим органом у було прийнято наказ про проведення планової невиїзної перевірки № 197 від 18 січня 2019 року з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року, тривалістю 10 робочих днів з 31.01.2019 року. Однак, з тих же самих питань вказані періоди вже були охоплені під час попередніх перевірок ФОП ОСОБА_3 Як наслідок, враховуючи той факт, що період з 01.01.2015 р. по 31.05.2015 р. включно з питань правильності обчислення, повноти і своєчасності сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а також період з 01.05.2015 по 31.05.2015 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів вже обревізований документальною плановою перевіркою, а відтак, контролюючий орган має право перевірити вказані питання виключно з 01 червня 2015 року, тобто період, що настає за періодом, охопленим попередньою перевіркою із зазначеного питання. Вказане свідчить на переконання позивача свідчить про безпідставність проведення повторної документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_3 за перевірені раніше періоди, так і про протиправність винесеного наказу, який суперечить законодавству з питань оподаткування. Окрім того, позивач вказує, що ГУ ДФС у Рівненській області згідно наказу від 29 грудня 2018 року № 3246 вже здійснює іншу документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 року по 31.12.2017 року, тривалістю 10 робочих днів з 10.01.2019 року. Тобто, склалася ситуація, коли посадовими особами відповідача, фактично здійснюється дві планові перевірки одного й тож самого періоду та з одних й тих же питань водночас, а саме одна згідно наказу від 29.12.2018 р. №3246, інша же згідно оскаржуваного наказу №197 від 18.01.2019 р. З таких підстав позивач просив суд позов задовольнити повністю.

Відповідач - Головне управління ДФС у Рівненській області позову не визнав та подав відзив на позовну заяву. Заперечуючи проти позовних вимог представник відповідача зазначив, що відповідно до плану графіку планових перевірок було заплановано здійснення планової виїзної документальної перевірки ФОП ОСОБА_3 в продовж 1 місяця 2019 року. Як наслідок, згідно наказу від 29 грудня 2018 року № 3246 відповідач визначив проведення такої документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 року по 31.12.2017 року, тривалістю 10 робочих днів з 10.01.2019 року. Однак, 10.01.2019 року ФОП ОСОБА_3 не було допущено працівників відповідача до перевірки, мотивуючи такий не допуск тим, що остання звернулася із відповідним позовом суду щодо оскарження такого наказу. Як наслідок, 18.01.2019 року, ГУ ДФС у Рівненській області було прийнято новий наказ за №197 про проведення планової невиїзної перевірки з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року, тривалістю 10 робочих днів з 31.01.2019 року. Відповідач зауважив, що мало місце безпідставного не допуску із сторони позивача до проведення перевірки посадових осіб відповідача, які намагалися провести відповідну перевірку згідно наказу від 29.12.2018 р. Як наслідок, відповідачем було констатовано, що можливість обирати спосіб (виїзний чи не виїзний) проведення перевірки є правом контролюючого органу, яке останній реалізовує в залежності від тих чи інших обставин.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у заявах по суті справи, просив суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідачів у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, просив суд відмовити у задоволенні позову.

З'ясувавши доводи та аргументи сторін, наведені в заявах по суті справи, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, дослідивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог повністю, з урахуванням такого.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 (ІПН: НОМЕР_1, адреса: 35312, Рівненська область, Рівненський район, смт. Клевань, вул. Сагайдачного, буд.77) є діючим суб'єктом господарювання (дата запису в ЄДР: 12.08.2008 року, номер запису: 2 010294), не перебуває в процесі припинення, в тому числі, є зареєстрованою у контролюючих органах та є платником податку на додану вартість з 15.01.2013 року.

Як встановлено з плану-графіку податкових перевірок на 2019 рік, витяг з якого наданий відповідачем, в продовж 1 місяця 2019 року було заплановано планову документальну перевірку ФОП ОСОБА_3, як платника податків, який відноситься до платників податків з оборотом понад 20 млн грн. Згідно наказу від 29 грудня 2018 року № 3246 ГУ ДФС у Рівненській області було визначено проведення такої документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 року по 31.12.2017 року, тривалістю 10 робочих днів з 10.01.2019 року.

Однак, 10.01.2019 року ФОП ОСОБА_3 не було допущено працівників відповідача до перевірки, мотивуючи такий не допуск тим, що остання звернулася із відповідним позовом до суду щодо оскарження такого наказу. Вказані обставини підтверджуються актом №5/17-00-13-04/НОМЕР_1 від 10.01.2019 р.

Як пояснили представники позивача та відповідача, що дійсно 10.01.2019 року ФОП ОСОБА_3 було пред'явлено до Рівненського окружного адміністративного суду позов про скасування наказу ГУ ДФС у Рівненській області від 29 грудня 2018 року за № 3246. Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 14.01.2019 р. у справі №460/60/19 було прийнято до розгляду відповідну позовну заяву. На час завершення розгляду даної справи, розгляд спору про оскарження наказу №3246 від 29.12.2018 року, судом не завершено. Вказані обставини, сторонами визнанні та не заперечуються, а відтак окремому доказуванню не підлягають. Відтак, судом в межах розгляду цієї справи не проводиться оцінка правомірності дій позивача стосовно не допуску до перевірки посадових осіб відповідача, а також правомірності прийняття наказу №3246 від 29.12.2018 року, оскільки вирішення даних питань є предметом спору у іншій справі.

В подальшому, 18.01.2019 року, ГУ ДФС у Рівненській області було прийнято новий наказ за №197 про проведення планової невиїзної перевірки з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року, тривалістю 10 робочих днів з 31.01.2019 року. Вказаний наказ був отриманий позивачем 19.01.2019 р.

Водночас із наказом на проведення відповідної перевірки, відповідачем було направлено запит №588/ФОП/17-00-13-04 від 18.01.2019 р. для позивача про надання інформації та її документального підтвердження, а саме копій документів, які необхідні відповідачу для проведення перевірки згідно із наведеним у такому запиті переліком.

23.01.2019 року ФОП ОСОБА_3 звернулася із заявою до ГУ ДФС у Рівненській області, в якій висловила прохання здійснити проведення відповідної перевірки за місцем здійснення її господарської діяльності, мотивуючи таке звернення правом наданим платникам податку п. 79.5 ст. 79 ПК України.

Листом від 31.01.2019 р. у відповідь на запит відповідача №588/ФОП/17-00-13-04 від 18.01.2019 р., ФОП ОСОБА_3 повідомила контролюючому органу про неможливість вчасного надання затребуваного обсягу документів та інформації, пояснюючи це тим, що будучи платників податків з оборотом понад 20 млн грн. має великий обсяг документообігу. При цьому, також вказала, що процес копіювання затребуваних документів є довготривалим та дорого вартісним, адже попередній підрахунок кількості документів показав їхню кількість у понад 15 тис. аркушів, а вартість виготовлення таких копії, складатиме близько 60 тис. грн. Як наслідок, ФОП ОСОБА_3 потрібно буде витратити значний обсяг коштів без жодних умов на їх компенсацію, що обмежить їх використання в рахунок господарської діяльності чи виплати заробітної плати працівникам. Також ФОП ОСОБА_3 наголосила, що з метою сприяння контролюючому органу у здійсненні функцій, такі документи для посадових осіб податкового органу можуть безперешкодно надані для їх дослідженні в оригіналах за місцем господарської діяльності ФОП ОСОБА_3

Як вбачається із листа ГУ ДФС у Рівненській області №976/ФОП/17-0013-04-04 від 29.01.2019 р., відповідачем посилаючись на попередні факти не допуску позивачем посадових осіб відповідача до перевірки, а саме не допуску до перевірки яка б мала бути проведено на підставі наказу від 29.12.2018 року за №3246, було відмовлено в задоволенні прохання позивача в частині зміну виду перевірки з невиїзної на виїзну. Водночас, ГУ ДФС у Рівненській області у такому листі стверджується, що в розумінні п. 79.5 ст. 79 ПК України, контролюючі органи наділені правом здійснити виїзну перевірку за наявності відповідного клопотання платника податків, а не обов'язком.

27.02.2019 року на адресу суду, надійшло клопотання позивача про долучення до матеріалів справи в якості письмового доказу копії витягу із акту копія витягу із акту документальної планової невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1 №370/17-00-13-04/НОМЕР_1 від 20.02.2019 р. З наведеного акту вбачається, що в період з 31.01.2019 р. по 13.02.2019 року відповідачем було проведено документальну планову невиїзну перевірку позивача, а результати такої перевірки знайшли своє відображення у відповідному акті лише 20.02.2019 р.

Аналізуючи перелічені докази, пред'явлені сторонами, а також враховуючи надані ними пояснення, суд прийшов до висновку, що оскаржуваний наказ Головного управління ДФС у Рівненській області від 18 січня 2019 року № 197 містить у собі очевидні ознаки протиправності, а дії відповідача щодо реалізації такого наказу призводять до фактичного протиправного порушення прав позивача. При цьому, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до ст.19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов'язків, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України.

Підпунктами 21.1.1., 21.1.4. п. 21.1. ст. 21 ПК України закріплено, що посадові особи контролюючих органів зобов'язані: дотримуватися Конституції України, діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

В підпункті 20.1.4 пункту 20.1 ст.20 ПК України зазначено, що контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Згідно з пунктом 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок. (п.п. 75.1.2 статті 75 ПК України).

В той же час, слід звернути увагу на абз.2 п. 77.1. статті 77 ПК України, відповідно до якого план-графік документальних планових перевірок на поточний рік оприлюднюється на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, до 25 грудня року, що передує року, в якому будуть проводитися такі документальні планові перевірки.

Порядок проведення документальних планових перевірок врегульований статтею 77 Податкового кодексу України.

Так, пунктом 77.1. статті 77 Податкового кодексу України визначено, що документальна планова перевірка повинна бути передбачена у плані-графіку проведення планових документальних перевірок. План-графік документальних планових перевірок на поточний рік оприлюднюється на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, до 25 грудня року, що передує року, в якому будуть проводитися такі документальні планові перевірки.

Згідно з пунктом 77.4. статті 77 Податкового кодексу України про проведення документальної планової перевірки керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу приймається рішення, яке оформлюється наказом.

Наведені норми свідчать про те, що необхідними умовами для проведення планової документальної перевірки платника податків є включення останнього до плану-графіку перевірок та видача наказу про її проведення, а також вручення такому платнику податків посадовою особою контролюючого органу, зазначеною в направленні на проведення перевірки, наказу та направлення на її проведення, які в свою чергу повинні відповідати вимогам встановленим Податковим кодексом України.

Відповідно до пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Згідно пункту 81.2 статті 81 Податкового кодексу України у разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) у допуску посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення перевірки посадовими (службовими) особами контролюючого органу за місцем проведення перевірки, невідкладно складається у двох примірниках акт, що засвідчує факт відмови, із зазначенням заявлених причин відмови, один примірник якого вручається під підпис, відразу після його складання, платнику податків та/або уповноваженій особі платника податків.

Як вбачається із матеріалів справи, ГУ ДФС у Рівненській області, на виконання плану графіку на 2019 рік, згідно наказу від 29 грудня 2018 року № 3246 вирішено провести документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 року по 31.12.2017 року, тривалістю 10 робочих днів з 10.01.2019 року. Проте, до проведення такої перевірки посадових осіб відповідача було не допущено з підстав оскарження, наказу про її проведення.

Нормами Податкового кодексу України не визначено порядок дій контролюючого органу, у тому випадку, коли провести документальну планову перевірку, що передбачена у плані-графіку, не виявилося можливим, зокрема, у випадку не допуску посадових осіб до перевірки та оскарженням відповідного наказу.

Однак наказом Державної фіскальної служби України №22 від 31.07.2014 затверджені Методичні рекомендації щодо порядку взаємодії між підрозділами органів державної фіскальної служби при організації, проведенні та реалізації матеріалів перевірок платників податків.

Згідно з пунктом 1.4.6. таких Методичних рекомендацій у разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) у допуску посадових (службових) осіб органу ДФС до проведення перевірки або відмови від її проведення такими посадовими особами за місцем проведення перевірки невідкладно складається акт у двох примірниках, що засвідчує факт відмови.

Протягом 24 годин після виникнення обставин, передбачених статтею 94 Кодексу (безпідставної відмови платника податків у допуску до проведення перевірки або з'ясування під час організації та проведення перевірки інших обставин для застосування адміністративного арешту майна, передбачених статтею 94 Кодексу, у тому числі відмови від проведення відповідно до вимог цього Кодексу інвентаризації основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, коштів (зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки) тощо), керівником структурного підрозділу органу ДФС, що здійснює (очолює) таку перевірку, вживаються заходи щодо підготовки та надання з дотриманням Порядку застосування адміністративного арешту майна платника податків, затвердженого нормативно-правовим актом центрального органу виконавчої влади, що формує державну фінансову політику (далі - Порядок застосування адміністративного арешту майна), на розгляд керівнику (його заступнику або уповноваженій особі) органу ДФС звернення про застосування адміністративного арешту майна платника податків для прийняття ним рішення відповідно до вимог статті 94 Кодексу.

В свою чергу, у пункті 1.2.7. Методичних рекомендацій передбачено, що після усунення причин, передбачених підпунктами 1.4.5-1.4.6 пункту 1.4 розділу І Методичних рекомендацій, через які своєчасно не розпочато перевірку, видається наказ про внесення відповідних змін до попереднього наказу на проведення перевірки, або видається новий наказ про її проведення (з дотриманням порядку, встановленого пунктом 1.2 розділу І Методичних рекомендацій), копія якого вручається платнику податків у встановленому Кодексом порядку. У разі якщо після видання наказу про проведення перевірки платника податків виникли або виявлені обставини, які унеможливлюють її проведення на підставі цього наказу, керівником структурного підрозділу, що повинен здійснювати (очолювати) таку перевірку, готується доповідна (службова) записка на ім'я керівника (заступника керівника, уповноваженої особи) органу ДФС, який видавав цей наказ, з наведенням обставин, що унеможливлюють його реалізацію та проведення перевірки. У цьому випадку на підставі зазначеної доповідної записки видається відповідний наказ про скасування наказу на проведення перевірки, як такого, що нереалізований.

Разом із тим, суд приходить до висновку, що наведеного порядку визначеного у пункті 1.2.7. Методичних рекомендацій відповідач не дотримався.

Так, аналіз змісту пункту 1.2 Методичних рекомендацій, дає підстави стверджувати, що контролюючий орган в праві видати новий наказ про проведення нової перевірки з одних і тих же підстав (даному разі виконання плану-графіку), лише за виключної умови - скасування, попереднього наказу на проведення перевірки, як такого, що нереалізований

Однак, як вбачається із матеріалів справи, у зв'язку із не допуском до проведення такої перевірки, відповідачем згідно наказу №197 від 18.01.2019 р. було призначено нову перевірку, однак будь-яких заходів щодо скасування наказу про проведення попередньої перевірки, реалізація якої відбувалася згідно наказу від 29.12.2018 р. №3246 відповідачем не здійснювалася.

Проте, якщо зважити, на положення змісту пункту 1.2.7. Методичних рекомендацій, відповідач в праві внести зміни до наказу №3246 від 29.12.2018 р. за для його виконання, після усунення причин, через які своєчасно не розпочато перевірку з метою визначення нової дати початку перевірки.

При цьому, з огляду на положення підпункту 1.4.1 Методичних рекомендацій слід звернути увагу, що норми пункту 77.4 статті 77 Кодексу, не передбачають обов'язку контролюючого органу щодо повторного надсилання платнику податків повідомлення про проведення планової документальної перевірки після усунення причин, визначених підпунктами 1.4.5-1.4.7 пункту 1.4 розділу І Методичних рекомендацій, через які своєчасно не було розпочато наведену перевірку.

Таким чином, склалася ситуація, коли посадовими особами відповідача фактично одночасно проводиться реалізація двох планових перевірок одного й тож самого періоду та з одних й тих же питань водночас, а саме одна згідно наказу №3246 від 29.12.2018 р., інша же згідно оскаржуваного наказу №197 від 18.01.2019 р. При цьому, розпочавши проведення позапланової невиїзної перевірки згідно наказу №197 від 18.01.2019 р., відповідач в супереч вимогам вищевказаних Методичних рекомендацій, не відмовився від можливості подальшої реалізації перевірки згідно наказу №3246 від 29.12.2018 р.

Крім того, суд зазначає, що згідно плану-графіку податкових перевірок на 2019 рік, проведення перевірки позивача було заплановано контролюючим органом, в продовж 1 місяця 2019 року. Однак, як вбачається із матеріалів справи та оскаржуваного наказу, фактичне проведення відповідної перевірки та оформлення її результатів відбулося у другому (лютому) місяці 2019 року. Вказане свідчить про порушення відповідачем вимог п.п. 75.1.2 статті 75 ПК України, яке полягає у недотриманні плану-графіку перевірок на 2019 рік в частині термінів проведення перевірки.

Разом із тим, слід зважити, що відповідач наділений повноваженнями щодо внесення змін до плану графіку в межах поточного року, які передбачені Наказом Міністерства фінансів України № 524 від 02.06.2015 р. «Про затвердження Порядку формування плану-графіка проведення документальних планових перевірок платників податків».

Однак, незважаючи на отримання відповідних повноважень щодо внесення змін до плану графіку в межах поточного року, відповідач таким правом не скористався, та не реалізував механізм передбачений для корегування такого плану графіку за для вирішення питання щодо можливості проведення планової перевірки у другому місяці 2019 року.

Окремо суд рахує за необхідне зауважити, що згідно пункту 79.5. ст. 79 ПК України за наявності письмового звернення платника податків замість документальної невиїзної перевірки може проводитися документальна виїзна перевірка.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач відразу по отриманню спірного наказу, в порядку п. 79.5 ст. 79 ПК України звернувся з проханням до відповідача про здійснення такої перевірки виключно у виїзній формі. Вказане прохання містилося у відповідній заявах позивача від 23.01.2019 р. та від 31.01.2019 р., що були подана до ГУ ДФС у Рівненській області.

Власне прохання ФОП ОСОБА_3 аргументувала тим, що є приватним підприємцем із значним обсягом річного обороту та великим обсягом затребуваних документів, (адже ФОП ОСОБА_3 відноситься до платників податків з оборотом понад 20 млн грн. та відповідним великим документообігом), їх процес копіювання є довготривалим та дорого вартісним. При цьому, згідно підрахунку позивача вартість, виготовлення таких копії документів, що визначена з у рахуванням положень Постанови КМУ №740 від 13 липня 2011 р. «Про затвердження граничних норм витрат на копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію», складала б близько 60 тис. грн. Відтак, ФОП ОСОБА_3 потрібно буде витратити значні грошові кошти на виготовлення світлових копій без жодних умов на їх компенсацію, що обмежить їх використання в рахунок господарської діяльності чи виплати заробітної плати працівникам.

Як наслідок, суд обґрунтованими є доводи позивача, про доцільність здійснення викладеної вище перевірки виключно у виїзній формі за місцем знаходженням позивача, яке це передбачено ст. 78, 79 ПК України, та проведення дослідження усіх необхідних документів щодо господарської діяльності позивача за місцем знаходження ФОП ОСОБА_3

Стосовно тверджень відповідача, що відповідно до положень п.79.5 ст. 79 Податкового кодексу України, обирати спосіб (виїзний чи не виїзний) проведення перевірки є правом контролюючого органу, а не його обов'язком, то суд зазначає наступне.

Нормами Податкового кодексу України не визначено порядок дій контролюючого органу, у разі надходження від платника податків зави про проведення призначеної, однак не розпочатої, перевірки у виїзний спосіб, не передбачено також і критерії, які можуть слугувати підставами для відмови у задоволенні такої заяви платника податків. Аналізуючи положення п.79.5 ст. 79 Податкового кодексу України, суд рахує, що зазначеною нормою права встановлено саме право платника податків вимагати проведення перевірки у виїзний спосіб. Даною нормою прямо не передбачено альтернативної можливості не проводити перевірку контролюючим за наявності відповідної заяви про спосіб її проведення запропонований платником податків.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Якщо норма закону припускає неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, то діє презумпція правомірності рішень платника податку (пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 ПК України).

Згідно пункту 56.21 статті 56 ПК України у разі коли норми ПКУ суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Нормативне поєднання ст. 19 Конституції, пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4, п. 56.21 ст.56 ПК України, дає підстави для суду стверджувати що можливість обирати спосіб (виїзний чи не виїзний) проведення перевірки є не є безумовним правом контролюючого органу в розумінні положень п.79.5 ст. 79 Податкового кодексу України.

Поряд з тим, оцінюючи доводи відповідача, про те, що спірний наказ не підлягає скасуванню, оскільки був реалізований, а отже вичерпав свою дію виконанням, суд рахує за необхідне зважити на те, що норми, які регулюють порядок та підстави проведення документальних невиїзних перевірок, не передбачають процедури допуску посадових осіб контролюючого органу до перевірки. Такі перевірки здійснюються без обов'язкової участі платника податків, через що платник податків не в змозі висловити свою незгоду із правомірністю призначення щодо нього податкової перевірки до моменту її проведення. Тому питання щодо правомірності призначення та/або проведення невиїзної документальної перевірки має вирішуватись судом незалежно від того, чи відбулася така перевірка на час розгляду справи.

З приводу іншої позовної вимоги позивача про визнання протиправними дій відповідача щодо проведення документальної планової невиїзної перевірки, за результатами якої складено акт перевірки, суд вважає, що дана вимога також підлягає задоволенню, оскільки є похідною від першої.

Аналогічного висновку дотримався і Верховний суд у своїх постановах №820/19845/14 від 27.02.2018 р. та 8№10/3188/17 від 05.05.2018 р.

Окрім того, визнаючи дії відповідача щодо проведення документальної планової невиїзної перевірки, суд рахує окремо зауважити, що можливість проведення такої перевірки, в тому числі її завершення та оформлення результатів, як форма реалізації спірного наказу, була обмежена судом на час слухання даної справи, у зв'язку із прийняттям ухвали від 07.02.2019 р. про забезпечено позову.

Однак, не зважаючи на завчасне отримання відповідачем ухвали суду про забезпечення позову, відповідач не забезпечив її добровільне виконання та не утримався від дій щодо подальшої реалізації спірного наказу. Вказане, на переконання суду, свідчить про протиправність дій відповідача щодо здійснення перевірки та оформлення її результатів (акту перевірки), в супереч вимогам суду щодо зупинення вчинення таких дій. А як наслідок, на переконання суду, вищезгадана протиправна поведінка відповідача, щодо не виконання законних вимог суду, може бути розцінена, як додаткова самостійна підстава для визнання дій відповідача про проведення перевірки позивача згідно спірного наказу протиправними.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Із змісту ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини слідує, що обмеження у праві особи вести приватне життя (яке включає доступ до ведення підприємницької діяльності) дозволяються, якщо вони являються "згідно із законом" або "передбаченими законом" і є "необхідними в демократичному суспільстві".

Статтею 1 Конвенції з прав людини та основоположних свобод передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

При оцінці перевірки необхідності у «демократичному суспільстві» суд повинен балансувати між інтересами заявника, захищеними статтею 1 та 8 Конвенції, та інтересами третьої сторони, захищеними іншими положеннями Конвенції.

Для цього суду слід з'ясувати, чи є вимога щодо обмеження позивача такою, що є необхідна у «демократичному суспільстві», а зокрема направленою в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Однак з матеріалів справи слідує, що суспільної необхідності в проведенні одночасно двох перевірок позивача, на даний час, не існує, оскільки накази.

У справі Z проти Фінляндії, (§ 94) Європейський Суд пояснив цю вимогу, зазначивши, що поняття "необхідність" для цілей статті 8 означає, що втручання повинно відповідати «нагальній соціальній потребі», і, зокрема, повинно залишатися пропорційним досягнутій законній меті.

Окрім того, як слідує із рішень Європейського суду по справах (Hдmдlдinen проти Фінляндії [GC], § 65; Gaskin проти Сполученого Королівства, § 42; Roche проти Сполученого Королівства [GC], § 157), суд при прийнятті рішення повинен враховувати та забезпечити «справедливий баланс» не тільки інтересів заявника, захищених статтею 8 Конвенції, а й одночасно інтереси третьої сторони, захищені іншими положеннями Конвенції.

У справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав особи.

У рішенні від 09.01.2007 року у справі «Інтерсплав» проти України» Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства.

Підсумовуючи викладене із зібраних у справі доказів не вбачається необхідності проведення перевірки позивача, оскільки проведення однієї з них мало взаємо виключати проведення іншої, а відтак є таким що порушує визначений критерій - «нагальної суспільної необхідності» з метою національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Отож, наведена відповідачем вимога щодо проведення планової невиїзної перевірки в поєднанні із наданням значного обсягу документів, наразі є такою, що не відповідає «нагальній суспільній потребі у демократичному суспільстві».

Водночас, позивач зазначає, що втручання у права гарантовані ст. 1 та 8 названої Конвенції становить для нього та його контрагентів надмірний тягар та не забезпечує «справедливого балансу» між інтересами особи і суспільства.

Отож, втручання в права заявника, захищені статтею 8 Конвенції (без перевірки судом правомірності оскаржуваного рішення), одночасно становить невиправдане втручання в інтереси третіх сторін, захищені іншими положеннями Конвенції (а зокрема сторін, представником яких є позивач (як адвокат), що покладає надмірний тягар також на цих осіб.

Згідно рішення Європейського суду у справі Kroon та інші проти Нідерландів (§ 31), Суд зазначив, що мета статті 8 Конвенції полягає в основному в захисті особистості від свавільного втручання органів державної влади в її права, вона примушує державу утримуватися від такого втручання.

Надаючи оцінку такому критерію, як втручання у права особи "згідно із законом" або "передбаченими законом" Європейський суд зазначив таке.

У справах «Кривіцька та Кривицький проти України», «Сілвер та інші проти Сполученого Королівства», «Кузнецов проти України»», «Шалімов проти України»; «Петра проти Румунії», «Клас та інші проти Німеччини» йдеться про те, що втручання у право може мати місце лише «згідно із законом». Будь-який захід стеження має чітко відповідати вимогам і процедурним нормам, викладеним у законі.

Втручання повинно відбуватися «згідно із законом», мати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві для досягнення цієї мети. Вислів «згідно із законом не тільки передбачає дотримання національного права, а й стосується якості цього права, вимагаючи, щоб воно не суперечило принципу верховенства права.

У справі «Волохи проти України» зазначено: верховенство права ґрунтується на тому, що втручання органів влади в права осіб має підлягати ефективному контролю на умовах незалежності, безсторонності та здійснення належного провадження. Втручання «згідно із законом» вимагає, щоб:

- відповідний захід мав певну підставу в національному законодавстві;

- була забезпечена якість відповідного законодавства;

- це законодавство відповідало принципу верховенства права.

Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод передбачено, що:

« 1. Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби ст. 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів у сфері публічно -правових відносин з метою ефективного захисту права, інтересів фізичних осіб.

За таких обставин позов слід задовольнити повністю.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1921,00грн., який сплачений відповідно до платіжного доручення від 23.01.2019 №467, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити повністю.

Скасувати наказ Головного управління ДФС у Рівненській області від 18.01.2019 №197 про проведення документальної планової невиїзної перевірки фізичної особи - підприємця ОСОБА_3.

Визнати протиправними дії Головного управління ДФС у Рівненській області щодо фактичного проведення документальної планової невиїзної перевірки фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на підставі наказу від 18.01.2019 №197.

Стягнути із суб'єкта владних повноважень - Головного управління ДФС у Рівненській області (вул.Відінська, 12, м.Рівне, 33023; ідентифікаційний код 39394217), за рахунок його бюджетних асигнувань, на користь позивача фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) судовий збір в сумі 1921,00грн (одна тисяча дев'ятсот двадцять одна гривня).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 08 квітня 2019 року.

Суддя Щербаков В.В.