Справа № 240/1475/19
Суддя: Черноліхов Сергій Вікторович
Дата ухвалення: 2019-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року м. Житомир справа № 240/1475/19

категорія 109020100

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Черноліхова С.В., розглянувши за правилами спрощеному позовному провадженні (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання протиправною відмови, зобов'язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) із позовом, в якому просить:

- визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, викладену у листі управління № Я-103/1/0-6558/0/22-18 від 03.12.2018;

- зобов'язати відповідача повторно розглянути клопотання щодо надання дозволу на затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 (два) гектара, яка розташована в адміністративних межах Хорошівського району;

- зобов'язати відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 (два) гектара, яка розташована в адміністративних межах Хорошівського району.

Позивач вказує, що звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. За результатами розгляду якої йому відмовлено у наданні такого дозволу. Відмова мотивована неможливістю визначити відповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів та містобудівної документації, в тому числі неможливості визначити відповідність місця розташування земельної ділянки запланованої до відведення, в проектних межах через масштаб графічних матеріалів та у зв'язку із відсутністю інформації щодо прив'язки земельної ділянки до відповідного земельного населеного пункту. Позивач вважає дії відповідача щодо відмови у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки протиправними та такими, що не відповідають вимогам ст.19 Конституції України.

Відповідно до ухвали судді від 04.03.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.

21.03.2019 до суду надійшов відзив, в якому вказано, що позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою з відведення земельної ділянки у власність. До вказаної заяви останнім додано графічні матеріали земельної ділянки, які сформовані без відповідного звернення до державного кадастрового реєстратора. Такі графічні матеріали, на думку представника відповідача, не відповідають Закону України «Про Державний земельний кадастр» та Порядку ведення Державного земельного кадастру. Представник відповідача наголошує, що вказані матеріали не можуть бути прийняті до розгляду Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області, оскільки з них неможливо встановити місце розташування такої земельної ділянки та межі населеного пункту.

Разом з відзивом, представник відповідача подав до суду заяву, в якій просить розглядати дану справу за правилами загального позовного провадження, у зв'язку із необхідністю надати пояснення у справі для з'ясування обставин справи. Відповідно до ухвали Житомирського окружного адміністративного суду від 04.04.2019 у задоволенні вказаного клопотання відмовлено.

З'ясувавши усі обставини на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши письмові докази, якими вони обґрунтовуються, суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що позивач звернувся із заявою до Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області щодо надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення мені земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 (два) гектара, яка розташована в адміністративних межах Хорошівського району. До поданої заяви додав графічні матеріали земельної ділянки (а.с.16).

Листом від 03 грудня 2018 року № Я-10371/0-6558/0/22-18 Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області відмовило позивачу у наданні такого дозволу. Підставами для якої слугувало неможливість визначити відповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів та містобудівної документації, в тому числі неможливості визначити відповідність місця розташування земельної ділянки запланованої до відведення, в проектних межах через масштаб графічних матеріалів та у зв'язку із відсутністю інформації щодо прив'язки земельної ділянки до відповідного населеного пункту, в якому позивач має намір отримати земельну ділянку у власність.

Не погоджуючись із відмовою відповідача в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої статті 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель (ч.2 ст.4 ЗК України).

Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону .

Згідно з частиною першою статті 22 ЗК України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Положеннями частини другої статті 22 ЗК України визначено, що до земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).

Пунктом "а" частини третьої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Частиною четвертої статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Положеннями пункту "в" частини третьої статті 116 ЗК України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

При цьому частина перша статті 121 ЗК України вказує, що громадяни України мають право на безоплатну передачу земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2.0 гектара.

Відтак, ч.6 ст.118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

В свою чергу, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку ( абз. 1 ч.7 ст. 118 ЗК України).

Отже, означеними нормами встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність та користування зацікавлених осіб та органи, уповноважені розглядати ці питання. Ці норми передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність чи користування зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність чи користування. За результатами розгляду яких компетентні органи приймають одне з відповідних рішень.

Зокрема, як слідує із змісту частини шостої статті 118 ЗК України, даною нормою в імперативній формі встановлено, що для отримання у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності заінтересована особа повинна подати клопотання, в якому зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри, а також обов'язково додати графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

При цьому, будь-яких винятків з цього правила чи альтернативних варіантів дана норма не містить. Необхідність подання таких матеріалів випливає із самого змісту наведених норм, оскільки, як передбачено частиною сьомою цієї статті, підставою відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації.

В даному випадку відповідачем прийнято рішення про відмову у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2га. Підставою для якої слугувало надання позивачем до поданої заяви графічних матеріалів, з яких неможливо визначити відповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, в тому числі неможливості визначити відповідність місця розташування земельної ділянки запланованої до відведення, в проектних межах через масштаб графічних матеріалів. Крім того у вказаних графічних матеріалах, була відсутня інформація щодо прив'язки земельної ділянки до відповідного населеного пункту.

Відтак, правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру установлює Закон України «Про Державний земельний кадастр» №3613-VI від 7 липня 2011 року (далі - Закон №3613-VI, чинного на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч.1 ст.1 цього ж Закону Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Державний земельний кадастр ведеться з метою інформаційного забезпечення органів державної влади та органів місцевого самоврядування, фізичних та юридичних осіб при: регулюванні земельних відносин; управлінні земельними ресурсами; організації раціонального використання та охорони земель; здійсненні землеустрою; проведенні оцінки землі; формуванні та веденні містобудівного кадастру, кадастрів інших природних ресурсів; справлянні плати за землю.

Відповідно до ч.1 ст 35 Закону №3613-VI кадастрова карта (план) ведеться для актуалізованого відображення у часі об'єктів Державного земельного кадастру у межах кадастрового кварталу, кадастрової зони, у цілому в межах території адміністративно-територіальної одиниці (село, селище, місто, район, область, Автономна Республіка Крим). При цьому викопіювання з кадастрової карти (плану) може бути надане фізичним та юридичним особам. Порядок надання такого викопіювання встановлюється Порядком ведення Державного земельного кадастру (ч.5 ст.35 Закону №3613-VI).

Отже, процедуру та вимоги щодо ведення Державного земельного кадастру визначає Порядок ведення Державного земельного кадастру, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 (далі - Порядок, чинного на момент виникнення спірних правовідносин).

В свою чергу, пунктом 46 вказаного Порядку визначено, що з метою надання фізичним та юридичним особам актуальної картографічної інформації про об'єкти Державного земельного кадастру згідно з пунктами 162-199 цього Порядку виготовляється викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану) за формою згідно з додатком 7.

Викопіювання виготовляється в масштабі, який забезпечує чітке відображення усіх елементів картографічної основи Державного земельного кадастру та відображених на ній відомостей Державного земельного кадастру (зокрема обліковий номер об'єкта Державного земельного кадастру; кадастровий номер земельної ділянки; номер кадастрового кварталу; номер кадастрової зони; найменування адміністративно-територіальної одиниці). Вид картографічної основи та перелік відомостей Державного земельного кадастру, які відображаються на викопіюванні, визначаються фізичними та юридичними особами під час подання згідно з пунктами 162-199 цього Порядку заяви про отримання викопіювання (п.47-48 Порядку)

Пунктом 162 Порядку визначено, що відомості Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами зокрема у формі, викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану).

При цьому, викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану) формується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру в одному примірнику, який надається заявникові після підписання державним кадастровим реєстратором, адміністратором центру надання адміністративних послуг, уповноваженою посадовою особою виконавчого органу місцевого самоврядування та засвідчення його підпису власною печаткою, а у разі, коли викопіювання надається в електронній формі, - посвідчення його власним цифровим підписом (п.183 Порядку).

Отже, вказаними вище нормами передбачено, що викопіювання повинно бути виготовлене в масштабі, який забезпечує чітке відображення усіх елементів картографічної основи Державного земельного кадастру. Також містити обліковий номер об'єкта Державного земельного кадастру, кадастровий номер земельної ділянки, номер кадастрового кварталу, номер кадастрової зони, найменування адміністративно-територіальної одиниці.

Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (ч.1 ст. 79 ЗК України). Разом з тим, межа земельної ділянки - це сукупність ліній, що утворюють замкнений контур і розмежовують земельні ділянки, що визначено в пункті 1.3 "Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками", затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686.

Зробивши аналіз викладених норм, слід вказати, що графічні матеріали, які додаються до клопотання повинні бути такими, обсяг даних яких дозволяв би чітко ідентифікувати бажане місце розташування земельної ділянки відносно інших землевласників та землекористувачів, а бажана земельна ділянка має бути максимально конкретизованою, що б давало можливість відповідачу насамперед встановити зазначене місце розташування, перевірити відповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів та у передбачених земельним законодавством випадках надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо чітко визначеної земельної ділянки.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14.08.2018 у справі 802/159/17-а.

Проте, як підтверджено матеріалами справи, додані позивачем графічні матеріали до заяви про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою поданої до відповідача, були ним самостійно сформовані, не містили чіткого відображення усіх елементів картографічної основи Державного земельного кадастру.

Відтак матеріалами справи підтверджено, що неможливо встановити конкретне місце розташування земельної ділянки, яку позивач хоче отримати у власність. Бажане місце розташування земельної ділянки площею 2 га не конкретизоване, що в свою чергу не дає можливості відповідачу насамперед встановити зазначене місце розташування, перевірити відповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів та у передбачених земельним законодавством випадках надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо чітко визначеної земельної ділянки.

Також, суд звертає увагу на і те, що не може прийняти до уваги подані позивачем 02.04.2019 до суду додаткові письмові пояснення та графічні матеріали приєднані до них, оскільки на момент звернення ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області із відповідною заявою, такі графічні матеріали ним не подавалися, відповідно в межах даних спірних правовідносинах не можуть розцінюватися судом, як доказ (а.с.54-55).

З наведених підстав, суд дійшов до висновку про обґрунтованість рішення відповідача, оформленого у формі листа від 03.12.2018 №Я-10371/0-6558/0/22-18, про відмову позивачу у наданні дозволу на затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га.

Частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, довів правомірності своїх дій, правомірність прийнятого рішення, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання протиправною відмови, зобов'язання вчинити дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його складення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Черноліхов