Справа № 810/4931/18
Суддя: Журавель В.О.
Дата ухвалення: 2019-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2019 року м. Київ № 810/4931/18

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючий суддя Журавель В.О.,

при секретарі судового засідання - Каштан О.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до голови Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області Бочкарьова Анатолія Борисовича про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до голови Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області Бочкарьова Анатолія Борисовича (далі - відповідач), в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не постановці позивача на квартирний облік, як такого, що потребує поліпшення умов проживання та зобов'язати відповідача взяти позивача на квартирний облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не наданні земельної ділянки позивачу та зобов'язати відповідача надати позивачу земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) у розмірі 0,15 га;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у незабезпеченні позивача роботою, яку він, враховуючи стан здоров'я, зможе виконувати та зобов'язати відповідача забезпечити позивача роботою, яку він, враховуючи стан здоров'я, зможе виконувати;

- визнати протиправними відомості, викладені у відповіді від 23 березня 2018 р. № 335/1, яка підписана відповідачем, щодо розміру фінансової допомоги від держави, яку позивач отримує, та те, що використовує дану допомогу не за призначення, про розмір заборгованості за комунальні послуги, яка нібито складає 50 тисяч гривень, про те, що йому необхідно лікуватися в спеціальному відділенні, але його мати - ОСОБА_2 - ухиляється від такого лікування, про те, що позивач з мамою бажає жити за рахунок волонтерів та благодійних організацій, про десяток варіантів запропонованих місць проживання, від яких вони відмовлялися, а також про те, що у кімнаті, де вони проживають, знаходилось сміття;

- зобов'язати відповідача надати вмотивовану відповідь на його заяву від 27 квітня 2018 р., яка зареєстрована за № 246.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є інвалідом з дитинства та внутрішньо переміщеною особою, не має постійного місця проживання і тимчасово мешкає у гуртожитку, живе разом із матір'ю, неодноразово звертався до відповідача із заявами про забезпечення його житлом, землею, роботою, проте ці звернення або не розглядалися належним чином, або на них надавалися неповні відповіді.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2018 р. відкрито провадження в цій адміністративній справі за правилами загального позовного провадження та призначено судове засідання.

16 листопада 2018 р. від відповідача надійшов до суду відзив на позовну заяву, в якому останній позову не визнав, у його задоволенні просив відмовити у повному обсязі. Стверджує, що 14 квітня 2014 р. позивач з матір'ю - ОСОБА_2 були поселені в приватний гуртожиток фермерського господарства «Журавушка» за направленням Департаменту соціального захисту населення Київської міської державної адміністрації для тимчасового проживання. За інформацією голови ФГ «Журавушка» позивач та його мати ОСОБА_2 за час проживання в гуртожитку зарекомендували себе з негативної сторони, не сплачували за житлово-комунальні послуги, внаслідок чого утворився борг.

Зазначає, що позивачу та його матері ОСОБА_2 неодноразово пропонувалося надати житло для проживання в гуртожитках села Погреби та селища Калита. Радником міністра соціальної політики ОСОБА_4 пропонувалось позивачу переселитись до інших міст, зокрема Нікополь, Кривий Ріг, але позивач відмовлявся. Стверджує, що позивач відмовляється від переселення до інших місць, а вимагає надати житло саме з комунальної власності, яке у Великодимерської селищної ради відсутнє.

9 січня 2019 р. від позивача надійшли письмові пояснення на відзив. Стверджує, що відповідачем не в повному обсязі було вжито заходи щодо розгляду його звернень стосовно виділення житла та вирішення інших питань.

28 січня 2019 р. до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. Відповідач вважає, що 14 квітня 2014 р. позивач з матір'ю - ОСОБА_2 були поселенні в приватний гуртожиток фермерського господарства «Журавушка» за направленням Департаменту соціального захисту населення Київської міської державної адміністрації для тимчасового проживання. Зазначає, що Великодимерська селищна рада не мала ніякого відношення до поселення позивача до гуртожитку ФГ «Журавушка». У зв'язку з викладеним вважає, що не вбачає в діях відповідача протиправної бездіяльності, внаслідок якої порушено права, законні інтереси чи свободи позивача.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28 січня 2019 р. закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

1 квітня 2019 р. до суду від представника відповідача надійшло клопотання про подальший розгляд справи без його участі. 1 квітня 2019 року у справі проголошену вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Позивач є громадянином України та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується копією паспорта громадянина України НОМЕР_2. Згідно з посвідченням НОМЕР_1 від 8 червня 2018 р. позиває є інвалідом ІІ групи.

Відповідно до довідки від 28 квітня 2016 р. № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи позивача взято на облік як внутрішньо переміщену особу, яка має фактичне місце проживання: АДРЕСА_1. Дата закінчення дії довідки - 27 жовтня 2016 р. У подальшому термін дії довідки продовжено з 27 жовтня 2016 р. безстроково, що підтверджується відповідним записом на звороті цієї довідки.

Згідно з довідкою від 12 вересня 2014 р. № 45 позивач з 14 квітня 2014 р. по вказану дату як переселенець з АР Крим прийнятий на тимчасове проживання в гуртожиток сімейного типу «Журавушка» за адресою: АДРЕСА_1.

26 січня 2018 р. позивач із заявою звернувся до Прем'єр-міністра України ОСОБА_5. Позивач просить допомогти йому, як інваліду ІІ групи з дитинства, тимчасово переміщеної особи з АР Крим, у вирішенні його житлових питань або у вирішенні інших соціальних питань (реабілітації основній своїй хворобі, навчання для отримання професії).

Листом Секретаріату Кабінету Міністрів України повідомлено позивача про те, що його звернення надіслано Київській обласній державній адміністрації 29 січня 2018 р. за № 41-Р-001953/10П відповідно до частини 3 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» для розгляду і надання відповіді.

29 січня 2018 р. позивач звернувся до Броварської райдержадміністрації Київської області із заявою, в якій просить допомогти у створенні нормальних умов проживання в гуртожитку йому, як інваліду ІІ групи з дитинства.

Листом від 30 січня 2018 р. № Р100-2 Броварська районна державна адміністрація Київської області повідомила позивача, що його заяву направляє за належністю голові Великодимерської ОТГ для розгляду.

30 січня 2018р. позивач звернувся до відповідача із заявою (вх. № 40), в якій просить допомогти у створенні нормальних умов проживання в гуртожитку ФК «Журавушка».

6 лютого 2018 р. позивач звернувся до Комітету з прав людини, національних меншин і міжнаціональних відносин із заявою про складне життя та допомоги в соціальних питаннях.

7 лютого 2018 р. позивач звернувся із заявою до відповідача, в якій просив приїхати і скласти акт фактичного проживання і умов проживання.

20 лютого 2018 р. листом № 194 та № 195 відповідач повідомив позивача, що його звернення від 7 лютого 2018 р. (вх. № 67) та звернення від 30 січня 2018 р. (вх. № 39) направлено за належністю до Фермерського господарства «Журавушка» для надання ними Акту про обстеження побутово-житлових умов ОСОБА_1 Крім того, відповідач повідомив, що ФК « Журавушка» комісійно склали акт від 16 лютого 2018 р., копію якого надано позивачу у двох екземплярах. Копію цього акту долучено до матеріалів справи і досліджено судом.

1 березня 2018 р. позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просить поставити його на чергу на отримання житла та земельної ділянки під господарство, так як проживає на території в смт. Велика Димерка більше 3,5 років (з квітня 2014 р.), потребує поліпшення умов життя, має статус внутрішньо переміщеної особи та є інвалідом ІІ групи.

1 березня 2018 р. позивачем направлено до відповідача інформаційний запит (вх. № 77). 7 березня 2018 р. листом № 267 відповідачем надано відповідь на звернення позивача, в якій повідомили, що до виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області не надходив лист від Київської обласної адміністрації із його заявою.

14 березня 2018 р. позивача повідомлено листом відповідача № 283 про результати розгляду звернення позивача, що надійшло від Київської обласної державної адміністрації. Зазначено, що позивач проживає в гуртожитку, який має приватну форму власності та належить фермерському господарству «Журавушка». Надати позивачу помешкання комунальної власності для проживання в смт. Велика Димерка відповідач не має можливості, оскільки в селищі немає житла комунальної форми власності.

20 березня 2018 р. позивач звернувся із заявою до відповідача, в якій просив допомоги з вирішення соціальних проблем, з житлом або з наданням відповідей на чотири питання, які заявлені у заяві. Зокрема, заявник просив вказати, якщо він звернувся не за адресою, то до кого йому слід звертатися; просив вказати чому Київська ОДА упродовж 3,5 років не має повноважень давати вказівки відповідачу; зазначити, хто саме створив йому та його матері такі умови проживання; зазначити у чому полягає його вина, що його хочуть відправити в АР Крим.

23 березня 2018 р. листом від №335/1 надано відповідь на заяву позивача № Р 06.907.2 від 16 березня 2018 р. Зазначено, що в ході перевірки встановлено: «ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають у приватному гуртожитку, яке належить на правах приватної власності фермерському господарству «Журавушка» в смт. В. Димирка.

ОСОБА_2 звернулася в департамент соціальної політики КМДА і отримала направлення на тимчасове поселення (проживання) в гуртожитку ФГ «Журавушка», де проживає і по сьогоднішній день. Мати ОСОБА_2, опікуючись своїм хворим сином, на протязі 4-х років отримує цільову фінансову допомогу від держави в сумі 884 та 1064 грн. кожен, але ухиляється від оплати комунальних послуг та послуг за проживання. Проте, отриманні кошти використовуються цими особами не за призначенням. Спільний борг складає більше 50-ти тисяч гривень за чотири роки проживання. Сім'я більше трьох років займає дві кімнати загальною площею 36 м2, в одній із кімнат знаходиться сміття, на неодноразово прохання адміністрації гуртожитку, навести порядок в кімнатах результатів не дали.

ОСОБА_1 дійсно хворий і потребує постійного медичного огляду, та лікування в спеціальному відділенні, але його мати ОСОБА_2 з незрозумілих причин ухиляється від цього і постійно пише скарги в різні інстанції. На протязі 3-х років ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було запропоновано десятки варіантів переїхати в інші місця проживання, але вони категорично відмовляються і хочуть жити за рахунок держави, інших організацій, волонтерів, благодійних фондів».

28 березня 2018 р. листом відповідача № 377 позивача повідомлено, що його звернення № 06.969.2 від 20 березня 2018 р., вх. 336 від 21 березня 2018 р. розглянуто та повідомлено позивача про наступне: «Ваші звернення стосуються умов проживання в гуртожитку ФГ «Журавушка», за адресою АДРЕСА_3 вище зазначений об'єкт належить Фермерському господарству «Журавушка», відповідно до ч. 4-7 ст. 23 ГКУ законом встановлено основні принципи, відповідно до яких мають регулюватися відносини між органами місцевого самоврядування та суб'єктами господарювання. Незаконне втручання органів та посадових осіб місцевого самоврядування у господарську діяльність суб'єктів господарювання забороняється. Не допускається видання правових актів органів місцевого самоврядування, якими встановлюються не передбачені законом обмеження щодо обігу окремих видів товарів (послуг) на території відповідних адміністративно-територіальних одиниць. В зв'язку з тим, що ваше місце проживання може підтвердити виключно власник приміщення за укладеним договором оренди на житлове приміщення, просимо звертатися за актами огляду побутово-житлових умов, актами встановлення фактичного місця проживання до адміністрації гуртожитку. Також зауважуємо про те, що на даний час в Великодимерській селищній раді відсутнє соціальне житло та житло для тимчасового проживання».

27 березня 2018 р. позивач звернувся до відповідача із заявою вх. № 162 та із заявою вх. № 161 про надання відповіді на акт фактичного проживання та умов проживання і з проханням приїхати та скласти акт фактичного проживання і умов проживання за адресою позивача. 30 березня 2018 р. відповідачем листом № 380 позивача повідомлено, що копії звернень, які зареєстровані за № 161 від 27 березня 2018 р. та №162 від 27 березня 2018 р., відправлено за належністю до керівництва ФГ «Журавушка» (вхідний номер кореспонденції № 379 від 30 березня 2018 р.).

Листом від 2 квітня 2018 р. № 388 позивача повідомлено, що звернення, яке надійшло з Київської обласної державної адміністрації за № Р 06.907.2 від 16 березня 2018 р., направлено за належністю до керівництва ФГ «Журавушка», вхідний номер кореспонденції № 303 від 19 березня 2018 р.

27 квітня 2018 р. позивач звернувся до відповідача із заявою вх. № 246, в якій стверджує, що в листі було написано неправдиву інформацію, у зв'язку з чим просить надати відповідь на шість запитань.

Листом вх. № 595 від 3 травня 2018 р. відповідач на заяву позивача від 27 квітня 2018 р. вх. № 246 відповів наступне: Законом України «Про звернення громадян» ст. 5 вказано вимоги до звернення громадян. У зверненні має бути зазначено прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати.

Звернення оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз'ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження.

Відповідач зазначає, що у зверненні позивача відсутня суть питання, прохання чи вимоги до органу місцевого самоврядування, зауваження та пропозиції. В зв'язку з недотриманням вимог ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» звернення позивача не підлягає розгляду та повертається адресату.

27 квітня 2018 р. позивач звернувся із заявою № 247 до відповідача, в якій просив скласти акт умов проживання.

12 червня 2018 р. позивач звернувся із заявою вх. № 459 до відповідача. Зазначає, що він неодноразово звертався до Великодимерської селищної ради із заявами для вирішення його проблем та виділенням землі. Проте, для позивача нічого не знайдено.

22 червня 2018 р. листом відповідача № 956 позивача повідомлено, що на території смт. В. Димерка відсутні об'єкти житлового фонду комунальної форми власності, у зв'язку з чим відсутня можливість надання комунального житла, також об'єкти житлового фонду комунальної форми не будуються, тому Великодимерська селищна рада не має змоги запропонувати позивачу житло комунальної власності. По заборгованості за кімнату позивачу потрібно звернутися до ФГ «Журавушка», з приводу побиття позивачу потрібно подати заяву до правоохоронних органів.

22 травня 2018 р. листом відповідача вх. № 722 надано відповідь на заяву позивача від 27 квітня 2018 р. на вх. № 247. Відповідач зазначив, що вказана заява стосується факту та умов проживання в гуртожитку ФГ «Журавушка», зазначений об'єкт належить Фермерському господарству «Журавушка», відповідно до ч. 4-7 ст. 23 ГКУ законом визначено основні принципи, відповідно до яких мають регулюватися відносини між органом місцевого самоврядування. Незаконне втручання органів та посадових осіб в тому числі і депутатів органу місцевого самоврядування у господарську діяльність суб'єктів господарювання забороняється.

Крім того, відповідач зазначає, що не допускається видання правових актів органів місцевого самоврядування, якими встановлюються непередбачені законом обмеження на території відповідних адміністративно-територіальних одиниць. У зв'язку з тим, що факт та умови проживання може підтвердити виключно власник приміщення за укладеним договором оренди на житлове приміщення, Великодимерська селищна рада рекомендувала позивачу, звертатися за актами огляду побутово-житлових умов, актами встановлення фактичного місця проживання до адміністрації гуртожитку, який належить на праві приватної власності Фермерському господарству «Журавушка», де проживає позивач за інформацією ФГ «Журавушка» безпідставно. Стверджує, що в компетенцію селищного голови не входить надання розпоряджень депутатам селищної ради щодо створення Актів побутово-житлових умов.

У зв'язку з тим, що позивач вважає, що відповідач вчинили протиправну бездіяльність за наведених обставин, ним було подано цей позов до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст. 7 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 3 ст. 140 Конституції України передбачає, що місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Як убачається з ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до вимог ст. 146 Конституції України інші питання організації місцевого самоврядування, формування, діяльності та відповідальності органів місцевого самоврядування визначаються законом.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 р. № 1706-VII (далі - Закон 1706-VII) встановлено гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Частина 1 статті 1 Закону 1706-VII визначає, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання (стаття 3 Закону № 1706-VII).

Згідно з вимогами ч.1 ст. 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Частиною 1 статті 9 Закону № 1706-VII передбачено, що внутрішньо переміщена особа має право, зокрема на забезпечення органами державної виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та суб'єктами приватного права можливості безоплатного тимчасового проживання (за умови оплати особою вартості комунальних послуг) протягом шести місяців з моменту взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; для багатодітних сімей, інвалідів, осіб похилого віку цей термін може бути продовжено.

Відповідно до ч. 9 ст. 11 Закону № 1706-VII органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень:

- інформують місцеві державні адміністрації про можливі місця і умови для тимчасового проживання/перебування внутрішньо переміщених осіб, про стан інфраструктури, довкілля у таких місцях;

- надають у тимчасове безоплатне користування внутрішньо переміщеним особам з комунальної власності житлові приміщення, придатні для проживання (за умови оплати особою відповідно до законодавства вартості комунальних послуг);

- вирішують питання щодо набуття відповідно до законодавства внутрішньо переміщеними особами за місцем їх фактичного перебування прав на земельну ділянку із земель комунальної власності;

- сприяють за клопотанням внутрішньо переміщеної особи у переміщенні її рухомого майна для повернення на залишене місце проживання;

- забезпечують надання медичної допомоги в комунальних закладах охорони здоров'я з урахуванням відомостей про внутрішньо переміщених осіб, які тимчасово проживають (перебувають) у відповідному населеному пункті;

- забезпечують влаштування дітей у дошкільні та загальноосвітні навчальні заклади комунальної форми власності;

- забезпечують соціальний захист внутрішньо переміщених дітей, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, та осіб з їх числа, сімей, в яких виховуються такі діти, соціальне супроводження таких сімей і дітей, тощо.

Судом встановлено, що позивач перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Броварської районної державної адміністрації Київської області як внутрішньо переміщена особа та має 2 групу інвалідності.

Згідно з довідкою від 12 вересня 2014 р. № 45 позивач та його матір з 14 квітня 2014 р. як переселенці з АР Крим, прийняті на тимчасове проживання в гуртожиток сімейного типу «Журавушка» за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з свідоцтвом про право власності приміщення, в якому мешкає позивач з його матір'ю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, перебуває у приватній власності Фермерського господарства «Журавушка».

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не постановці позивача на квартирний облік, як такого що потребує поліпшення умов проживання та зобов'язання відповідача взяти позивача на квартирний облік, як такого що потребує поліпшення житлових умов, суд зазначає наступне.

Статтею 1 Житлового кодексу встановлено, що громадяни України мають право на житло. Це право забезпечується розвитком і охороною державного і громадського житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі, яка надається в міру здійснення програми будівництва благоустроєних жител наданням громадянам за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, а також невисокою платою за квартиру і комунальні послуги.

Відповідно до вимог статті 31 цього ж кодексу, громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім'ю.

Статтею 2 Закону України «Про житловий фонд соціального призначення» від 12 січня 2006 р. № 3334-IV (далі - Закон № 3334-ІV) встановлено, що відповідно до Конституції України кожен має право на житло. Громадянам України, які відповідно до закону потребують соціального захисту, соціальне житло надається безоплатно.

Користування соціальним житлом є платним. Плата за соціальне житло, визначена статтею 28 цього Закону, складається з плати, яка вноситься безпосередньо наймачем, та державної допомоги, що надається відповідно до закону.

Соціальне житло надається органами місцевого самоврядування.

Із змісту статті 10 Закону № 3334-IV вбачається, що соціальний квартирний облік здійснюється відповідними органами місцевого самоврядування за місцем проживання громадян (для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, які досягли 16 років, осіб із числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - за місцем походження або проживання дітей такої категорії до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім'ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування), які мають право на отримання квартир, садибних (одноквартирних) жилих будинків із житлового фонду соціального призначення, після набуття ними повної цивільної дієздатності відповідно до закону.

Правом взяття на соціальний квартирний облік користуються громадяни України: а) для яких таке житло є єдиним місцем проживання або які мають право на поліпшення житлових умов відповідно до закону; б) середньомісячний сукупний дохід яких за попередній рік з розрахунку на одну особу в сумі менший від величини опосередкованої вартості найму житла в даному населеному пункті та прожиткового мінімуму, встановленого законодавством.

При визначенні середньомісячного сукупного доходу враховується вартість майна, що знаходиться у власності громадянина та членів його сім'ї на момент взяття на соціальний квартирний облік.

Порядок врахування вартості майна, що знаходиться у власності громадянина та членів його сім'ї, та порядок визначення величини опосередкованої вартості найму житла в населеному пункті затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Правом взяття на соціальний квартирний облік також користуються мешканці тимчасових притулків для дорослих, громадяни, які мають право на соціальний захист у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Перебування громадянина на соціальному квартирному обліку не є підставою для відмови йому у взятті на квартирний облік або зняття з квартирного обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, чи обліку осіб, які мають право на отримання житла (пільгових кредитів на будівництво і придбання житла) за державними житловими програмами для окремих категорій громадян, визначених законодавством.

Порядок взяття громадян на соціальний квартирний облік, їх перебування на такому обліку та зняття з нього затверджується Кабінетом Міністрів України.

Надання громадянам житла з житлового фонду соціального призначення здійснюється за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування. Таке рішення є підставою для укладення відповідного договору найму соціального житла.

Відповідно до вимог статті 13 Закону № 3334-IV взяття громадян на соціальний квартирний облік здійснюється за рішенням органу місцевого самоврядування на підставі їх письмової заяви.

Взяття громадян на соціальний квартирний облік може здійснюватися за заявою осіб, уповноважених ними на основі письмової довіреності, завіреної в установленому законом порядку.

До заяви про взяття на соціальний квартирний облік додаються документи, які підтверджують обґрунтованість визнання у встановленому порядку громадянина малозабезпеченим та таким, що потребує надання соціального житла. Вичерпний перелік таких документів встановлюється органом місцевого самоврядування, який здійснює взяття на соціальний квартирний облік.

Громадянинові, який подав заяву про взяття на соціальний квартирний облік, відповідним органом місцевого самоврядування, що здійснює взяття на соціальний квартирний облік, видається розписка в одержанні документів з обов'язковим зазначенням їх переліку та дати їхнього отримання.

Рішення про взяття на соціальний квартирний облік або про відмову у взятті на такий облік приймається органом місцевого самоврядування, що здійснює взяття на облік, за результатами розгляду заяви та інших представлених відповідно до частини третьої цієї статті документів не пізніше тридцяти робочих днів від дня подання зазначених документів у даний орган. Відмова у взятті громадян на соціальний квартирний облік може бути оскаржена в судовому порядку.

Згідно з вимогами ст. 18 Закону № 3334- IV відмова у взятті громадянина на соціальний квартирний облік допускається в разі: 1) непредставлення необхідних документів відповідно до частини третьої статті 13 цього Закону; 2) подання документів з виправленнями; 3) подання документів, які не підтверджують можливість визнання у встановленому порядку відповідного громадянина таким, що потребує надання соціального житла; 4) подання документів із заздалегідь неправдивою інформацією, що було встановлено органом, який приймає на соціальний квартирний облік.

Рішення про відмову у взятті на соціальний квартирний облік повинне містити підстави відмови з обов'язковим посиланням на порушення, передбачені частиною першою цієї статті.

Письмова відповідь з рішенням про відмову у взятті на соціальний квартирний облік видається (направляється) громадянинові, який подав відповідну заяву, не пізніше трьох робочих днів від дня прийняття такого рішення.

Порядок взяття громадян на соціальний квартирний облік, їх перебування на такому обліку та зняття з нього затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2008 р. № 682 (надалі - Постанова № 682).

Відповідно до вимог змісту пункту 2 Постанови № 682 до заяви про взяття громадянина на соціальний квартирний облік додаються такі документи:

- довідка про місце проживання та склад сім'ї за формою згідно з додатком 1 (за винятком громадян без визначеного місця проживання, які замість зазначеної довідки надають довідку про прийняття на обслуговування в заклад для бездомних осіб згідно з додатком 9 і довідку про реєстрацію місця проживання/перебування особи);

- копії документів, що посвідчують особу громадянина та членів його сім'ї;

- копії довідок про присвоєння ідентифікаційного номера громадянинові та членам його сім'ї;

- копії документів, що підтверджують право громадянина та членів його сім'ї на надання пільг під час взяття на облік;

- довідки про доходи громадянина та членів його сім'ї за попередній рік;

- відомості про вартість майна, що перебуває у власності громадянина та членів його сім'ї на момент взяття на соціальний квартирний облік.

Пунктами 4-6 Постанови № 682 визначено, що посадова особа місцевого самоврядування реєструє заяву про взяття громадянина на облік та документи, що додаються до неї, в книзі згідно з додатком 2 та видає розписку згідно з додатком 3. Рішення про взяття громадянина на облік або про відмову приймає відповідний орган місцевого самоврядування за результатами розгляду заяви разом з документами, що додаються до неї, не пізніше 30 робочих днів після їх надходження. Зазначене рішення приймається з урахуванням вартості майна, що перебуває у власності громадянина та членів його сім'ї на момент взяття на соціальний квартирний облік.

Під час вирішення питання щодо надання соціального житла - квартири або садибного (одноквартирного) житлового будинку громадянинові, який має приватне житло, враховується площа житлового приміщення, що перебуває у приватній власності такого громадянина або членів його сім'ї, які проживають разом з ним.

Громадянинові може бути відмовлено у взятті на облік у разі подання документів: у неповному обсязі відповідно до пункту 2 цього Порядку; які містять виправлення; що не підтверджують можливість визнання у встановленому порядку громадянина таким, що потребує надання соціального житла; які містять недостовірні відомості, що встановлено відповідним органом місцевого самоврядування.

Крім того, пунктом 15 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській PCP", затверджених Постановою Ради Міністрів УРСР від 11 грудня 1984 р. № 470, визначено, що на квартирний облік беруться потребуючі поліпшення житлових умов громадяни, які постійно проживають, а також мають реєстрацію місця проживання у даному населеному пункті. Зазначені вимоги не поширюються на внутрішньо переміщених осіб, визначених у підпункті 8 пункту 13 цих Правил.

Пунктом 18 Правил (в редакції чинній на час звернення позивачами із відповідними заявами) визначено, що заява про взяття на квартирний облік подається відповідно виконавчому комітету сільської, селищної, міської ради, сільському голові (у разі, коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) за місцем проживання громадян (у випадку, передбаченому абзацом четвертим пункту 8 цих Правил, - за місцем перебування внутрішньо переміщеної особи на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб) та адміністрації підприємства, установи, організації чи органу або іншому громадському об'єднанню (організації) за місцем їх роботи. Заява підписується членами сім'ї, які разом проживають, мають самостійне право на одержання жилого приміщення і бажають разом стати на облік.

До заяви додаються: довідки про реєстрацію місця проживання особи на кожного члена сім'ї, видані виконавчим органом сільської, селищної, міської ради, сільським головою (у разі, коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації), за формою, встановленою в додатку 13 до Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207; довідки про те, чи перебувають члени сім'ї на квартирному обліку за місцем роботи (у виконавчому комітеті сільської, селищної, міської ради).

Громадяни, які беруться на облік на пільгових підставах або користуються правом першочергового чи позачергового одержання жилих приміщень, зазначають про це у заяві і подають відповідні документи.

У разі потреби до заяви додаються також медичний висновок, довідка (виписка з рішення виконавчого комітету сільської, селищної, міської ради) про невідповідність жилого приміщення встановленим санітарним і технічним вимогам, копія договору піднайму жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду чи договору найму жилого приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу або в будинку (частині будинку), квартирі, що належить громадянину на праві приватної власності.

Інші документи у разі потреби запитуються виконавчим комітетом сільської, селищної, міської ради або адміністрацією підприємства, установи, організації.

Суд звертає увагу, що зазначеними вище правовими нормами чітко визначено перелік документів, що має бути надано заявниками, та передбачено право відповідача на витребування інших документів у разі потреби.

Як встановлено судом, 1 березня 2018 р. позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просить поставити його на чергу на отримання житла та земельної ділянки під господарство, так як проживає в смт. Велика Димерка більше 3,5 років (з квітня 2014 р.), потребує поліпшення умов життя, має статус внутрішньо переміщеної особи та є інвалідом ІІ групи.

Проте, за цією заявою відповідачем не прийнято ні рішення про відмову у прийнятті позивача на соціальний квартирний облік/квартирний облік як громадянина, який потребує поліпшення житлових умов на підставі Закону України «Про житловий фонд соціального призначення», ні рішення про прийняття позивача на соціальний квартирний облік/квартирний облік як громадянина, який потребує поліпшення житлових умов згідно з Постановою № 682.

Суд вважає, що як протиправну бездіяльність суб'єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов'язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб'єкта владних повноважень, були об'єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що заяву позивача від 1 березня 2018 р. було належним чином розглянуто з наданням відповіді з цього питання, у зв'язку з чим суд вважає бездіяльність позивача протиправною.

Щодо позовних вимог визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не наданні земельної ділянки та зобов'язанні відповідача надати позивачу земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) у розмірі 0,15 га, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 9 ст. 11 Закону № 1706-VII органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень: вирішують питання щодо набуття відповідно до законодавства внутрішньо переміщеними особами за місцем їх фактичного перебування прав на земельну ділянку із земель комунальної власності.

Право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України від 25 жовтня 2001 р. №2768-ІІІ та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Згідно з вимогами ст. 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Вимогами ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України визначено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Так, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах:

а) для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району;

б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара;

в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара;

г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара;

ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара;

д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 121 Земельного кодексу України розмір земельної ділянки, що передається безоплатно громадянину у власність у зв'язку з набуттям ним права власності на жилий будинок, не може бути меншим, ніж максимальний розмір земельної ділянки відповідного цільового призначення, встановлений частиною першою цієї статті (крім випадків, якщо розмір земельної ділянки, на якій розташований будинок, є меншим).

Статтею 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною 7 ст. 118 Земельного кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог ст. 118 ЗК України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб'єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Отже, громадяни, які зацікавлені у реалізації свого права на отримання безоплатно у власність земельної ділянки, у тому числі для будівництва та обслуговування житлового будинку у межах населеного пункту, звертаються до відповідної сільської, селищної, міської ради з заявою, яку орган місцевого самоврядування зобов'язаний розглянути у місячний строк.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем у відзиві, заяву позивача про поставку на облік на отримання земельної ділянки було отримано 1 березня 2018 р. за вх. № 121, що підтверджується відтиском печатки Великодимерської селищної ради.

Таким чином, беручи до уваги положення частини 7 статті 118 Земельного кодексу України, розглянути зазначену заяву та надати відповідь, відповідач мав не пізніше 1 квітня 2018 р.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України від 21 травня 1997 р. №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування" (далі - Закон № 280/97-ВР) визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Приписами ч. 1 ст. 59 Закону № 280/97-ВР передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 59 Закону № 280/97-ВР рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 59 Закону № 280/97-ВР рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26, пунктами 1, 29 і 31 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням. Результати поіменного голосування підлягають обов'язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації». На офіційному веб-сайті ради розміщуються в день голосування і зберігаються протягом необмеженого строку всі результати поіменних голосувань. Результати поіменного голосування є невід'ємною частиною протоколу сесії ради.

Отже, питання про надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою відповідач зобов'язаний був передати для розгляду на пленарному засіданні, для ухвалення рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або відмову у його наданні.

Водночас, суд зауважує, що рішення про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки оформляється розпорядчим індивідуальним правовим актом - рішенням відповідної сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення), районної, обласної ради. Відповідно, такі рішення не можуть оформлятися листами, наданими у відповідь на звернення-клопотання заявника.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено відсутність рішення про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, чим порушено право позивача на належний розгляд його заяви у відповідності до вимог Земельного кодексу України. У зв'язку з викладеним суд вважає бездіяльність позивача протиправною.

Суд наголошує, що як протиправну бездіяльність суб'єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов'язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб'єкта владних повноважень, були об'єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Крім того, суд звертає увагу сторін, що із аналізу статей 118, 122 Земельного кодексу України, статті 50 Закону України "Про землеустрій" убачається, що рішення про надання дозволу на розробку проекту приймається уповноваженим органом державної влади згідно з визначеною законом процедурою безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами та підпорядковане меті - можливості надання громадянину земельної ділянки у власність або користування.

Вимогами ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до вимог ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

При цьому, суд, враховуючи також практику Європейського Суду з прав людини у справах: «Чахал проти Об'єднаного Королівства» від 15 листопада 1996 року, «Пантелеєнко проти України» від 29 червня 2006 року, «Дорани проти Ірландії» від 31 липня 2003 року, «Каіч та інші проти Хорватії» від 17 липня 2008 року, вважає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права, закріпленому у статті 8 Конституції України.

Таким чином, суд, приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, повинен не лише вирішити позовні вимоги у відповідності до принципів верховенства права та законності, а й обрати найбільш ефективний спосіб захисту порушеного права.

У даному випадку суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у неналежному розгляді заяви позивача від 1 березня 2018 р. про постановку позивача на чергу на отримання житла та на отримання земельної ділянки.

Зважаючи на те, що відповідачем не було вжито відповідних дій по належному розгляду заяви позивача, належним та ефективним способом правового захисту позивача є покладення зобов'язання на відповідача повторно розглянути заяву позивача про постановку позивача на чергу на отримання житла та на отримання земельної ділянки та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду у цій справі.

Натомість, позовні вимоги, які були заявлені позивачем і в яких запропоновано спосіб захисту законних прав та інтересів позивача, є надмірними та означають, що суд повинен перебрати на себе повноваження відповідача щодо вирішення заяви позивача і прийняття відповідного рішення за її наслідками.

Тому суд зауважує, що і позивач, і відповідач, намагаються перекласти саме на суд вирішення по суті питання щодо розгляду заяви позивача про постановку позивача на чергу на отримання житла та на отримання земельної ділянки.

Таким чином, з метою ефективного захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне зобов'язати Голову Великодимерської селищної ради Київської області Бочкарьова Анатолія Борисовича повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 1 березня 2018 р. за вх. № 121 щодо постановки на чергу на отримання житла та на отримання земельної ділянки з урахуванням вищезазначених висновків суду.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у незабезпеченні позивача роботою, яку він, враховуючи стан здоров'я, зможе виконувати, та зобов'язання відповідача забезпечити позивача роботою, яку він, враховуючи стан здоров'я, зможе виконувати, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Вимогами ч. 1 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» 21 березня 1991 року № 875-XII (далі - Закон № 875-XII) встановлено, що забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Особам з інвалідністю, які не мають змоги працювати на підприємствах, в установах, організаціях, державна служба зайнятості сприяє у працевлаштуванні з умовою про виконання роботи вдома. Особи з інвалідністю можуть залучатися до оплачуваних громадських робіт за їх згодою (ч. 4 та ч. 5 ст. 18 Закону № 875-XII).

Крім того, ст.18-1 Закону № 875-XII передбачено, що особа з інвалідністю, яка не досягла пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованою у державній службі зайнятості як безробітна.

Рішення про визнання особи з інвалідністю безробітною і взяття її на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання особи з інвалідністю на підставі поданих нею рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів.

Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.

Державна служба зайнятості може за рахунок Фонду соціального захисту інвалідів надавати дотацію роботодавцям на створення спеціальних робочих місць для осіб з інвалідністю, зареєстрованих у державній службі зайнятості, а також проводити професійну підготовку, підвищення кваліфікації і перепідготовку цієї категорії осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Отже, оскарженню підлягають лише ті дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, які порушили права, свободи або законні інтереси позивача.

Суд зазначає, що питання у допомозі знайти роботу та працевлаштувати позивач може вирішити шляхом звернення до Державної служби зайнятості. Проте, як було встановлено судом, позивач не звертався до Державної служби зайнятості для вирішення питань щодо роботи. Наведені вище норми законоджавства не покладають на відповідача обов'язок вживати заходи щодо працевлаштування позивача. Це означає, що ознак протиправної бездіяльності в діях відповідача за цими позовними вимогами судом не встановлено.

Крім того, у судовому засіданні позивач та його представник пояснили, що зазначаючи вказану позовну вимогу, позивач мав на увазі виключно роботу на власній земельній ділянці, яку йому повинен виділити відповідач, оскільки іншу роботу він виконувати не може.

За таких обставин суд вважає, що ці позовні вимоги є безпідставними. Ураховуючи, що в ході судового розгляду не знайшли підтвердження позовні вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у незабезпеченні позивача роботою, яку він, враховуючи стан здоров'я, зможе виконувати та зобов'язання відповідача забезпечити позивача роботою, яку він, враховуючи стан здоров'я, зможе виконувати, суд дійшов висновку, що порушення прав позивача діями чи бездіяльністю саме відповідачем не відбулося. Отже, ця позовна вимога є безпідставною і не підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними відомостей, викладених у відповіді від 23 березня 2018 р. № 335/1, яка підписана відповідачем, щодо розміру фінансової допомоги від держави, яку позивач отримує, та те, що він використовує дану допомогу не за призначення, про розмір заборгованості за комунальні послуги, яка нібито складає 50 тисяч гривень, про те, що йому необхідно лікуватися в спеціальному відділенні, але його мати ОСОБА_2 ухиляється від такого лікування, про те, що позивач з мамою бажає жити за рахунок волонтерів та благодійних організацій, про десятку варіантів запропонованих місць проживання від яких вони відмовлялися, а також те, що у кімнаті де вони проживають знаходилось сміття, суд зазначає наступне.

Частиною 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до вимог статті 297 Цивільного кодексу України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Статтею 299 Цивільного кодексу України встановлено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Відповідно до вимог статті 277 Цивільного кодексу України, визначено що, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування.

Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв'язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Згідно з роз'ясненнями, наведеними у пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до абзацу 3 ч. 4 ст. 277 ЦК судовий захист гідності, честі та ділової репутації внаслідок поширення про особу недостовірної інформації не виключається і в разі, якщо особа, яка поширила таку інформацію, невідома (наприклад, при направленні анонімних або псевдонімних листів чи звернень, смерті фізичної особи чи ліквідації юридичної особи, поширення інформації в мережі Інтернет особою, яку неможливо ідентифікувати, тощо). У такому випадку суд вправі за заявою заінтересованої особи встановити факт неправдивості цієї інформації та спростувати її в порядку окремого провадження. Така заява розглядається за правилами, визначеними розділом IV ЦПК.

У разі доведеності обставин, на які посилається заявник, суд лише констатує факт, що поширена інформація є неправдивою, та спростовує її. При цьому тягар доказування недостовірності поширеної інформації покладається на заявника, який несе витрати, пов'язані з її спростуванням. Встановлення такого факту можливо лише у тому разі, коли особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома.

Відповідно до роз'яснень, наведених у пункті 15 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року, недостовірною інформацією вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Оскільки визнання неправдивими відомостей, які викладенні у відповіді від 23 березня 2018 р. № 335/1 належить розглядати в порядку цивільного судочинства, то вони не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства в розумінні ст.19 КАС України.

Згідно з вимогами п. 1 ч.1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. З огляду на викладене, суд визнає, що позовні вимоги про визнання протиправними відомостей, викладених у відповіді від 23 березня 2018 р. № 335/1, яка підписана відповідачем щодо розміру фінансової допомоги від держави, яку позивач отримує, та те, що він використовує дану допомогу не за призначення, про розмір заборгованості за комунальні послуги, яка нібито складає 50 тисяч гривень, про те, що йому необхідно лікуватися в спеціальному відділенні, але його мати ОСОБА_2 ухиляється від такого лікування, про те, що позивач з мамою бажає жити за рахунок волонтерів та благодійних організацій, про десятку варіантів запропонованих місць проживання, від яких вони відмовлялися, а також те, що у кімнаті, де вони проживають, знаходилось сміття, не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, а отже у цій частині позовних вимог провадження підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача надати вмотивовану відповідь на заяву позивача від 27 квітня 2018 р., яка зареєстрована за № 246, суд зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України «Про звернення громадян» 2 жовтня 1996 р. №393/96-ВР (далі - Закон № 393/96-ВР), встановлено право громадян України на звернення до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно з вимогами ст.. 3 Закону № 393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Вимоги до звернення встановлені у ст. 5 Закону № 393/96-ВР, відповідно до якої у зверненні має бути зазначено прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв'язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Згідно з вимогами ст. 15 Закону № 393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки.

Таким чином, надання відповіді органом місцевого самоврядування на звернення громадян України є обов'язковим.

При цьому, ст. 8 Закону № 393/96-ВР визначено які звернення не підлягають розгляду та вирішенню, а саме, письмове звернення без зазначення місця проживання, не підписане автором (авторами), а також таке, з якого неможливо встановити авторство, визнається анонімним і розгляду не підлягає. Не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними. Рішення про припинення розгляду такого звернення приймає керівник органу, про що повідомляється особі, яка подала звернення.

Як вже зазначалося судом вище, 27 квітня 2018 р. позивач звернувся до відповідача із заявою вх. № 246, в якій стверджує, що в листі було написано неправдиву інформацію, у зв'язку з цим, просить надати відповідь на шість запитань.

Проте, листом вх. № 595 від 3 травня 2018 р. відповідач на заяву позивача від 27 квітня 2018 р. вх. № 246 відповів наступне: Законом України «Про звернення громадян» ст.5 вказано вимоги до звернення громадян. У зверненні має бути зазначено прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати.

Звернення оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз'ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження.

Відповідач зазначає, що у зверненні позивача відсутня суть питання, прохання чи вимоги до органу місцевого самоврядування, зауваження та пропозиції. В зв'язку з недотриманням вимог ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» звернення позивача не підлягає розгляду та повертається адресату.

Враховуючи викладене та те, що позивач звернувся до відповідача із заявою від 27 квітня 2018 р. яка отримана відповідачем 27 квітня 2018 р. вх. № 246, однак всупереч вимогам Закону України «Про звернення громадян» мотивована відповідь на вказану заяву відповідач не надана, суд вважає, що бездіяльність відповідача в частині ненадання відповіді на заяву від 27 квітня 2018 р. є протиправною.

У зв'язку з тим, що суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідача в частині ненадання відповіді на заяву від 27 квітня 2018 р. є протиправною, позовні вимоги позивача про зобов'язання відповідача надати вмотивовану відповідь на його заяву від 27 квітня 2018 р., яка зареєстрована за вх. № 246 підлягають задоволенню.

Суд не бере до уваги посилання відповідача у листі вх. № 595 від 3 травня 2018 р. на заяву позивача від 27 квітня 2018 р. вх. № 246 на те, що у зверненні позивача відсутня суть питання, прохання чи вимоги до органу місцевого самоврядування, зауваження та пропозиції, що не підпадає під визначення заяви у порядку Закону України «Про звернення громадян», а тому не дотримано вимоги ст. 5 Закону України «Про звернення громадян», а звернення позивача не підлягає розгляду та повертається адресату.

Суд звертає увагу відповідача, що ст. 8 Закону № 393/96-ВР чітко визначено які саме звернення не підлягають розгляду та вирішенню (а саме, письмове звернення без зазначення місця проживання, не підписане автором (авторами), а також таке, з якого неможливо встановити авторство, визнається анонімним і розгляду не підлягає).

Позивачем під час розгляду справи було надано належні та допустимі докази на підтвердження обґрунтованості цих позовних вимог, а наведені ним доводи не було спростовано відповідачем.

Наведене свідчить, що бездіяльність відповідача щодо неналежного розгляду заяви від 1 березня 2018 р. про поставку в чергу на квартирний облік та надання земельної ділянки, та на належний розгляд заяви позивача від 27 квітня 2018 р. були протиправними. Право позивача порушено. Отже, ці позовні вимоги є обґрунтованими, а тому позов у зазначеній частині позовних вимог підлягає задоволенню.

Оскільки позивач є звільненим від сплати судового збору, то підстави для вирішення питання щодо судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність голови Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області Бочкарьова Анатолія Борисовича, яка полягає у не розгляді заяви ОСОБА_1 щодо постановки його на чергу на отримання житла та на отримання земельної ділянки.

Зобов'язати голову Великодимерської селищної ради Київської області Бочкарьова Анатолія Борисовича повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 1 березня 2018 р. вх. № 121 щодо постановки ОСОБА_1 на чергу на отримання житла та на отримання земельної ділянки з урахуванням висновків суду.

Визнати протиправною бездіяльність голови Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області Бочкарьова Анатолія Борисовича в частині ненадання відповіді на заяву ОСОБА_1 від 27 квітня 2018 р., яка зареєстрована за вх. № 246.

Зобов'язати голову Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області Бочкарьова Анатолія Борисовича надати вмотивовану відповідь на заяву ОСОБА_1 від 27 квітня 2018 р., яка зареєстрована за вх. № 246.

Провадження в адміністративній справі в частині позовних вимог про визнання протиправними відомостей, викладених у відповіді від 23 березня 2018 р. вх. №335/1, яка підписана головою Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області Бочкарьовим Анатолієм Борисовичем, закрити.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Журавель В.О.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 09 квітня 2019 р.