Справа № 280/382/19
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2019-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

04 квітня 2019 року Справа № 280/382/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1)

до Головного управління ДФС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 166, )

про визнання протиправним та скасування вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі - відповідач 1), в якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Запорізькій області про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 20 листопада 2018 року №Ф-52487-56.

Ухвалою суду від 04 лютого 2019 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження (з викликом осіб), а судове засідання призначено на 27 лютого 2019 року.

Ухвалою суду від 20 лютого 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про проведення судового засідання 20 лютого 2019 року в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 27 лютого 2019 року провадження у справі зупинено для надання часу для примирення до 20 березня 2019 року.

Ухвалою суду від 20 березня 2019 року провадження у справі поновлено.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що 29 листопада 2018 року позивач отримав вимогу про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 20 листопада 2018 року №Ф-52487-56. Позивач вважає, що відповідачем неправомірно прийнято вказану вимогу, оскільки в жовтні 2004 року ОСОБА_1 прийнято рішення про припинення підприємницької діяльності, і з 22 серпня 2005 року позивача було знято з податкового обліку. Також позивач зазначає, що його було знято і з обліку в органах пенсійного фонду. Вказує, що у зв'язку з відсутністю відомостей про позивача в ЄДР, ОСОБА_1 не мала можливості займатись підприємницькою діяльністю, у неї не було банківського рахунку, у зв'язку з тим, що позивач не перебував на обліку у контролюючих органів, він не подавав жодної податкової звітності. Вважає, що з березня 2012 року видане позивачу свідоцтво про державну реєстрацію суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою взагалі вважалось недійсним. Також на думку позивача, згідно чинного законодавства України ОСОБА_1 не можна ідентифікувати фізичною особою-підприємцем в розумінні Закону України №2461, як платника внеску, у зв'язку з відсутністю відомостей в ЄДР. Отже позивач вважає, що не є та не може бути платником єдиного внеску. У зв'язку з викладеним податкова вимога від 20 листопада 2018 року №Ф-52487-56 щодо сплати недоїмки з єдиного соціального внеску у сумі 15819,54 грн. є неправомірною та підлягає скасуванню.

Представником позивача 20 березня 2019 року подано до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у порядку письмового провадження.

Представник Головного управління ДФС у Запорізькій області проти адміністративного позову заперечив з підстав, викладених у письмовому відзиві (вх.№7782 від 26 лютого 2019 року), відповідно до якого зазначає, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач зареєстрований фізичною особою-підприємцем з 13 вересня 1999 року, про що 10 грудня 2018 року внесено запис до ЄДР за НОМЕР_3. Також 13 жовтня 1999 року позивач був взятий на облік як платник податків, та 20 жовтня 1999 року взятий на облік як платник єдиного внеску. В той же час згідно відомостей ЄДР підприємницька діяльність ФОП ОСОБА_1 10 грудня 2018 року припинена, та 10 грудня 2018 року позивача було знято з обліку за основним місцем обліку як платника податків та єдиного внеску. Таким чином позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець у період з 13 вересня 1999 року по 10 грудня 2018 року. Відповідач звертає увагу, що податковим органом та органом Пенсійного фонду України були видані довідки про зняття з обліку на виконання вимог закону, проте позивач мав з даними документами звернутись до державного реєстратора для проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності та отримати свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця зі спеціальною відміткою про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності. Отже позивачем не було доведено до кінця процедуру припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця у 2005 році, та згідно відомостей з ЄДР припинено підприємницьку діяльність тільки 10 грудня 2018 року. Враховуючи вищевикладене, позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець у період з 13 вересня 1999 року по 10 грудня 2018 року, та перебував на загальній системі оподаткування, отже в розумінні Закону №2464 позивач як ФОП являвся платником єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Таким чином відповідно до вимог чинного законодавства позивачу було нараховано єдиний внесок. Оскільки позивачем належним чином не виконувались норми статті 9 Закону України №2464, а саме єдиний внесок на відповідні рахунки не сплачено, відповідачем на виконання вимог чинного законодавства України 20 листопада 2018 року було виставлено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-52487-56 на загальну суму недоїмки 15819,54 грн. Враховуючи викладене відповідач вважає вимогу №Ф-52487-56 від 20 листопада 2018 року законною та такою, що не підлягає скасуванню.

19 березня 2019 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

За таких обставин та керуючись частиною 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у ній доказів у порядку письмового провадження.

Частиною 2 статті 262 КАС України визначено, що розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п'ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 5 статті 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до частини 1 статті 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши матеріали справи суд встановив наступні обставини.

Відповідно до Свідоцтва НОМЕР_2 про державну реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) від 13 жовтня 1999 року зареєстрована суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою 13 вересня 1999 року.

Відповідно до Довідки Управління Пенсійного фонду України в м. Мелітополі Запорізької області №216 ФОП ОСОБА_1 знята з обліку в ПФУ 16 грудня 2004 року.

25 серпня 2005 року Мелітопольською ОДПІ видано довідку №1854 про зняття 22 серпня 2005 року ОСОБА_1 з податкового обліку.

Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 22 лютого 2019 року, ОСОБА_1 13 вересня 1999 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, 13 жовтня 1999 року взята на облік до Мелітопольської об'єднаної державної податкової Головного управління ДФС у Запорізькій області, 20 жовтня 1999 року взята на облік як платник єдиного внеску, відомості включено до реєстру 10 грудня 2018 року, реєстраційний запис 0030753. Також в реєстрі міститься запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою підприємцем за її рішенням від 10 грудня 2018 року №2030753.

Як свідчать матеріали справи, 20 листопада 2018 року ГУ ДФС у Запорізькій області позивачу було виставлено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-52487-56 на загальну суму недоїмки 15819,54 грн.

Листом від 07 грудня 2018 року №11725/14/08-01-56-07 відповідач надав позивачу відповідь на письмовий запит з приводу виникнення боргу з Єдиного внеску.

Позивач не погодившись із вимогою про сплату боргу (недоїмки) №Ф-52487-56 від 20 листопада 2018 року звернувся зі скаргою до ДФС України від 07 грудня 2018 року.

ДФС України Рішенням №1197/6/99-99-11-05-02-25 від 10 січня 2019 року вимогу №Ф-52487-56 від 20 листопада 2018 року залишено без змін, а скаргу - без задоволення.

ОСОБА_1 не погодившись із вимогою про сплату боргу (недоїмки) №Ф-52487-56 від 20 листопада 2018 року звернулась до суду із цим позовом.

Всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані позивачем та відповідачем докази, суд приходить до наступних висновків.

Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15 травня 2003 року № 755-IV (в редакції, чинній станом на 31 березня 2005 року, далі - Закон України № 755-IV) регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців.

Відповідно до частини 1 статті 46 Закону України № 755-IV державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця проводиться у разі прийняття фізичною особою - підприємцем рішення про припинення підприємницької діяльності.

Частиною 3 статті 46 Закону України № 755-IV імперативно встановлено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Стаття 47 Закону України № 755-IV регламентує порядок державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням

За правилами частини 1 статті 47 Закону України № 755-IV для внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення фізичної особи - підприємця щодо припинення нею підприємницької діяльності фізична особа - підприємець або уповноважена нею особа повинні подати державному реєстратору (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) такі документи:

нотаріально посвідчену заяву про припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем;

документ, що підтверджує внесення плати за публікацію повідомлення про прийняття фізичною особою - підприємцем рішення щодо припинення підприємницької діяльності.

Згідно частини 7 статті 47 Закону України № 755-IV державний реєстратор за відсутності підстав для залишення документів, які подані для внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення фізичної особи - підприємця щодо припинення нею підприємницької діяльності, без розгляду зобов'язаний не пізніше наступного робочого дня з дати надходження цих документів внести до Єдиного державного реєстру запис про рішення щодо припинення нею підприємницької діяльності та передати органам статистики, державної податкової служби, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування повідомлення про внесення такого запису.

За приписами частини 9 статті 47 Закону України № 755-IV підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем за її рішенням фізична особа - підприємець або уповноважена нею особа не раніше двох місяців з дати публікації повідомлення у спеціалізованому друкованому засобі масової інформації подає державному реєстратору особисто (надсилає рекомендованим листом з описом вкладення) такі документи:

заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем за її рішенням;

свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця;

довідку відповідного органу державної податкової служби про зняття фізичної особи - підприємця з обліку як платника податків;

довідку відповідного органу Пенсійного фонду України про зняття з обліку;

довідки відповідних органів фондів соціального страхування про зняття з обліку.

Відповідно до частини 15 статті 47 Закону України № 755-IV за відсутності підстав для залишення документів, які передбачені частиною тринадцятою цієї статті, без розгляду державний реєстратор повинен внести до Єдиного державного реєстру запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем є датою державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем.

Частиною 17 статті 47 Закону України № 755-IV встановлено, що державний реєстратор не пізніше наступного робочого дня з дати державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем повинен видати або надіслати заявнику копію свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця із спеціальною відміткою про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем.

За правилами частини 1 статті 51 Закону України № 755-IV державний реєстратор не пізніше наступного робочого дня від дати державної реєстрації припинення фізичної особи - підприємця у порядку, визначеному статтями 47-50 цього Закону, зобов'язаний надіслати відповідним органам статистики, державної податкової служби, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування повідомлення про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем та відомості реєстраційної картки про проведення державної реєстрації припинення фізичної особи - підприємця.

Суд звертає увагу, що позивачем не надано доказів звернення до державного реєстратора у 2005 році з документами для проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем, як не надано і свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця із спеціальною відміткою про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем.

Таким чином, з аналізу вищезазначених норм та матеріалів адміністративної справи суд дійшов висновку про те, що позивачем не було завершено процедуру припинення підприємницької діяльності, оскільки позивач, прийнявши рішення про припинення підприємницької діяльності та отримавши довідки про зняття з обліку в податкових органах та органах Пенсійного фонду України, - не звернувся у передбаченому законодавством (чинному на час прийняття рішення про припинення підприємницької діяльності) порядку до державного реєстратора з необхідними документами для проведення припинення державної реєстрації підприємницької діяльності, та не отримав копію свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця із спеціальною відміткою про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем.

Отже, оскільки в частині 3 статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» чітко визначено, що Фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, - суд дійшов висновку, що позивач до 10 грудня 2018 року (дата внесення до ЄДР запису про припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем) мав статус фізичної особи-підприємця.

Враховуючи все вищезазначене суд дійшов висновку, що посилання позивача на те, що оскільки він не здійснював зміну виданого йому свідоцтва про державну реєстрацію на свідоцтво про державну реєстрацію нового зразка і після липня 2004 року відомості про ФОП ОСОБА_1 не були включені до нового ЄДР, а в жовтні 2004 року позивач прийняв рішення про припинення підприємницької діяльності та отримав довідки від податкових органів та органів Пенсійного фонду України про зняття з обліку, отже припинив підприємницьку діяльність - є хибними.

Отже хибним є твердження і про те, що позивач у зв'язку із вищезазначеним звільнений від сплати єдиного соціального внеску.

Щодо посилання позивача на те, що отримавши Довідку Управління Пенсійного фонду України в м. Мелітополі Запорізької області №216 про зняття ФОП ОСОБА_1 16 грудня 2004 року з обліку в ПФУ та Довідку Мелітопольської ОДПІ від 25 серпня 2005 року №1854 про зняття 22 серпня 2005 року ОСОБА_1 з податкового обліку, позивач не перебував на обліку у контролюючих органах, отже також звільнений від сплати єдиного соціального внеску - суд не приймає його до уваги та вважає безпідставним, оскільки зазначені довідки не є підтвердженням припинення підприємницької діяльності позивача у 2005 році, та, відповідно, не скасовують обов'язку щодо сплати єдиного соціального внеску, оскільки підприємницька діяльність згідно до відомостей з ЄДР була припинена позивачем лише 10 грудня 2018 року.

Щодо посилань позивача на те, що в період з 03 вересня 2007 року по час розгляду справи у суді ОСОБА_1 офіційно працює як найманий працівник на посаді головного бухгалтера Національного історико-археологічного заповідника «Кам'яна могила», та у вказаний період за неї, як за застраховану особу роботодавцем в повному обсязі сплачувався єдиний соціальний внесок - суд зазначає наступне.

Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI від 08 липня 2010 року не передбачено звільнення від сплати єдиного внеску фізичної особи-підприємця, яка застосовує спрощену систему оподаткування та одночасно є найманим працівником на підприємстві.

Крім того чинне законодавство України не виключає можливості одночасного здійснення підприємницької діяльності та роботи за трудовим договором на підприємстві.

Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI від 08 липня 2010 року(в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон України № 2464-VI) визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону України № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Пунктом 1 частини 2 статті 6 Закону України № 2464-VI встановлено, що платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно частини 5 статті 9 Закону України № 2464-VI сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування (далі - договір про добровільну участь).

За правилами пункту 2 частини1 статті 7 Закону України № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов'язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

За приписами частини 8 статті 9 Закону України № 2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Частиною 12 статті 9 встановлено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон), нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затверджена Наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 04 травня 2018 року № 469) та Зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 року за № 508/26953 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування).

За приписами пункту 1 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до платників, які не виконали визначені Законом обов'язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

Пунктом 2 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування встановлено, що у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Згідно з пунктом 3 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:

дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів;

платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;

платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується (пункт 13 розділу VII Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, частина 16 статті 25 Закону України № 2464-VI).

Щодо посилань позивача на несвоєчасне винесення відповідачем вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування №Ф-52487-56 суд звертає увагу, що вказана обставина не звільняє ОСОБА_1 від обов'язку сплатити недоїмку з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, яка обліковується за позивачем.

Враховуючи все вищевикладене суд дійшов висновку, що відповідач мав всі законні підстави для винесення вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 20 листопада 2018 року №Ф-52487-56, отже оскаржувана вимога є обґрунтованою, правомірною та такою, що не підлягає скасуванню.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд звертає увагу на те, що будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень має бути законним та обґрунтованим, прийнятим чи вчиненим в межах наданих повноважень, містити конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, з урахуванням вище викладеного, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд оцінивши докази, які є у справі, в їх сукупності дійшов висновку, що відповідачем доведено законність та обґрунтованість оскаржуваної вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 20 листопада 2018 року №Ф-52487-56, тому з огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є не доведеними, не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5, 9, 72, 77, 243-246, 255, 262 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до Головного управління ДФС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 166, ) про визнання протиправним та скасування вимоги - відмовити.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень КАС України рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 04 квітня 2019 року.

Суддя Д.В. Татаринов