Справа № 1540/4946/18
Суддя: Цховребова М. Г
Дата ухвалення: 2019-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 1540/4946/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Цховребової М.Г.

за участю:

секретаря судового засідання - Поварчук В.В.

позивача - ОСОБА_1

представника третьої особи - Нефідова С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до голови Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Крупиці Наталії Григорівні, третя особа - Крижанівська сільська рада Лиманського району Одеської області, про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до голови Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Крупиці Наталії Григорівні, третя особа - Крижанівська сільська рада Лиманського району Одеської області, в якому позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви від 30.11.2018 року, просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо незаконної відмови постановки на балансовий облік водопроводу у с. Нові Ліски, забудованого у 2000 році по замові Крижанівської сільської ради (підтверджені у відповідях: вих. № 02-13/176 від 20.02.2018 року; вих. № 02-13/227 від 25.02.2016 року; вих. № 02-13/294 від 04.03.2016 року; № 02-13/364 від 29.03.2018 року; вих. № 02-13/394 від 02.04.2018 року; вих. № 02-13/527 від 27.04.2018 року), відмови надання відповіді громадянам (вх. № 02-11/592 від 20.07.2018 року), відмови від загальних зборів громадян (запрошення вх. № 02-11/661 від 09.08.2018 року) та невиконанні рекомендацій Лиманської райдержадміністрації по організації водозабезпечення (вих. № У-289-11 від 21.03.2018 року; вих. № Ко-704-11 від 27.04.2018 року; вих. № 939/2-15/24/02/555 від 15.03.2018 року);

- зобов'язати відповідача відповідно до вимог ст. 3, ч. 2 ст. 19, ст. 21 Конституції України; ч. 3 ст. 26, п. 5 ст. 30 Закону України № 2918-VI від 17.02.2011 року «Про регулювання містобудівної діяльності»; пп. 5 ч. 1 ст. 30, п. 13 ст. 46, ч.ч. 1, 2, 5, 9 ст. 60 Закону України № 280/97-ВР від 21.05.1997 року «Про місцеве самоврядування в Україні»; ст.ст. 13, 14 Закону України № 2918-111 від 10.01.2002 року «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», прийняти на балансовий облік водопровід у селі Нові Ліски та в подальшому забезпечити належні умови з водопостачання.

В судове засідання 03.04.2019 року відповідач та/або його представник не заявилися. Відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду. (т.2 а.с.144)

В матеріалах справи наявні заяви відповідача, в яких останній просить розглядати справу без його участі. (т.1 а.с.131, 180, т.2 а.с.122-123)

Виходячи з наведеного, керуючись положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 205 КАС України, суд дійшов висновку про можливість продовжити судовий розгляд за даною явкою.

В судовому засіданні 03.04.2019 року судом наголошено правову позицію Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладену в постанові від 28 лютого 2019 року по справі № 824/15/17-а (адміністративне провадження № К/9901/18836/18).

Після наголошення судом правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 28 лютого 2019 року по справі № 824/15/17-а, надання позивачу та представнику третьої особи можливості ознайомитися із змістом цієї постанови, з'ясування вичерпного кола правових та фактичних обґрунтувань позицій учасників справи, виходячи з того, що питання предметної юрисдикції є визначальним для справи, дане питання поставлено судом на обговорення.

В межах поставленого на обговорення судом питання представник третьої особи заявив усне клопотання про закриття провадження у справі, з тих підстав, по суті, що у даному спорі фактично відповідач не здійснює жодних владних управлінських функцій, відповідно цей спір не є публічно-правовим.

Позивач наполягав на тому, що даний спір підлягає розгляду саме адміністративним судом та заперечував проти закриття провадження у справі, по суті, вважаючи клопотання представника третьої особи необґрунтованим та безпідставним.

Вивчивши позицію представника третьої особи, заслухавши думку позивача, дослідивши матеріали справи в межах розгляду поставленого на обговорення питання та клопотання представника третьої особи, суд вважає, що провадження у даній справі підлягає закриттю з таких підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановлений законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з ч. 3 ст. 19 КАС України адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Відповідно до п.п. 1, 2, 7, 9 ч. 1 ст. 4 КАС України, у цьому Кодексі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

- адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір;

- публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи;

- суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг;

- відповідач - суб'єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

Водночас помилковим є застосування статті 19 КАС та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб'єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб'єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб'єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб'єктами стосовно їх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єкта (суб'єктів), а останній (останні) відповідно зобов'язаний виконувати вимоги та приписи такого суб'єкта владних повноважень. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17.

Натомість, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з'ясовувати, у зв'язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Судом встановлено, що відносини, які склалися між сторонами, виникли, по суті, з приводу передачі/прийняття (постановки на балансовий облік) майна (водопроводу) у комунальну власність. При цьому, відповідач не здійснює в цій частині жодних владних управлінських функцій.

Так, згідно з п. 4 Порядку безоплатної передачі у комунальну власність об'єктів соціальної сфери, житлового фонду, у тому числі незавершеного будівництва, а також внутрішньогосподарських меліоративних систем колективних сільськогосподарських підприємств, що не підлягали паюванню в процесі реорганізації цих підприємств та передані на баланс підприємств-правонаступників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 серпня 2003 року № 1253, ініціаторами передачі об'єктів у комунальну власність можуть бути місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства-правонаступники, на балансі яких перебувають об'єкти.

У разі коли ініціатором передачі об'єктів у комунальну власність є місцевий орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, пропозиція погоджується з підприємством-правонаступником.

Якщо ініціатором передачі об'єктів у комунальну власність є підприємство-правонаступник, орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня її надходження розглядає пропозицію і приймає рішення з цього питання.

У пропозиції зазначається назва майна, його місцезнаходження (для будівель і споруд), найменування, місцезнаходження підприємства-правонаступника, на балансі кого перебувають об'єкти.

Отже, у разі, коли позивач звертається до уповноваженого органу / посадової особи (сільської ради) з питанням постановки на балансовий облік водопроводу, по суті, - щодо передачі об'єкта права (майна) у комунальну власність, а зазначений орган відмовляє в цьому, то така відмова не спричиняє виникнення публічно-правового спору, пов'язаного зі здійсненням владних управлінських функцій, що підпадає під юрисдикцію адміністративних судів. Оскільки в основі спору, що розглядається, лежать організаційні та майнові відносини, що склалися між відповідними суб'єктами щодо певного об'єкта права власності, то спір і в цій справі не є публічно-правовим, а отже, й не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Подібна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року (справа №925/378/17) щодо підвідомчості справ у спорах про управління майном (передачу з комунальної до державної власності) судам господарської юрисдикції.

Таким чином, доречними є доводи представника третьої особи, по суті, що у цих правовідносинах, передача спірного майна відбувається за згодою обох сторін спірних правовідносин, що свідчить про їх рівний правовий статус та відсутність правовідносин підпорядкування. Більш того, щодо спірного майна не надано жодних належних і допустимих доказів реєстрації права власності, перебування на балансі тощо.

Отже, спір у цій справі не є публічно-правовим. Такий спір має приватноправовий характер. З огляду на суб'єктний склад сторін спору він має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи та на підставі наведеного, з метою запобігання порушення прав позивача на справедливий, неупереджений розгляд адміністративної справи повноважним судом, суд вважає за необхідне закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до голови Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Крупиці Наталії Григорівні, третя особа - Крижанівська сільська рада Лиманського району Одеської області, про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії.

На виконання ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд врахував висновки щодо застосування норм права, викладені, зокрема, в постановах Верховного Суду від 28.02.2019 року по справі № 824/15/17-а (адміністративне провадження № К/9901/18836/18), від 28.02.2019 року по справі № 815/3434/16 (адміністративне провадження № К/9901/17058/18, № К/9901/17060/18) та від 28.11.2018 року по справі № 823/1508/16 (адміністративне провадження № № 11-1042апп18).

Керуючись ст.ст. 19, 205, 238, 243, 248, 256, 294, 295, Розділом VІІ Перехідних положень КАС України, суд -

ухвалив:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до голови Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області Крупиці Наталії Григорівні, третя особа - Крижанівська сільська рада Лиманського району Одеської області, про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії - закрити.

Ухвала може бути оскаржена в порядку, передбаченому п. 15.5 ч. 1 Розділу VІІ Перехідних положень, та у строк, встановлений ст. 295 КАС України.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 256 КАС України.

Повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

В повному обсязі ухвалу складено 8 квітня 2019 року.

Суддя М.Г. Цховребова

.