Справа № 344/5291/19
Суддя: Татарінова О. А.
Дата ухвалення: 2019-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 344/5291/19
Провадження № 2-а/344/397/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Татарінової О.А.,

секретаря Бухвак І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного спеціаліста Івано-Франківського міського відділу управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області Гавриша Миколи Івановича, Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про визнання протиправним окремого положення індивідуального акта у формі рішення та його скасування, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся до суду із позовом до Головного спеціаліста Івано-Франківського міського відділу управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області Гавриша Миколи Івановича, Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про визнання протиправним окремого положення індивідуального акта у формі рішення та його скасування. В обгрунтування позову зазначив, що Головним спеціалістом Івано-Франківського міського відділу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківської області Гавриш М.І., який є суб'єктом владних повноважень, що здійснює владно-управлінські функції, якими наділене управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківської області згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 658 від 15.06.2011 р., було прийнято щодо громадянина Республіки Індія ОСОБА_1 Рішення № 14 від 20.03.2019 р. пунктом 2 Рішення було заборонено позивачу в'їзд в Україну строком до 20.03.2022 р. Вважає, що Рішення в частині п. 2 є протиправним, оскільки суперечить приписам Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затверджену Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1235 від 17.12.2013 р. (надалі також Інструкція), а також окремим положенням Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Тому просив суд визнати протиправним та скасувати Рішення № 14 від 20.03.2019 р. в частині пункту 2, яким заборонено громадянину Республіки Індія ОСОБА_1 в'їзд в Україну строком до 20.03.2022 року.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити.

В судовому засіданні представники відповідача заперечили проти задоволення позову, суду зазначили, що необхідність встановлення позивачу заборони в'їзду на територію України пов'язувалася з тривалістю порушення ним правил перебування в Україні та загрози ухилення позивача від виконання рішення про його примусове повернення.

Розглянувши подані документи і матеріали та заслухавши пояснення представника позивача та представників відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків.

Положеннями ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 288 КАС України позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На громадянина Республіки Індія ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МІФ № 001044 від 20.03.2019 року за порушення правил перебування іноземців в Україні, за ч. 1 ст. 203 КупАП.

Постановою ПН МІФ № 001044 від 20.03.2019 року на громадянина Республіки Індія ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.203 ч.1 КУпАП, накладено штраф у розмірі 1700 грн.

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Рішенням № 14 Головного спеціаліста Івано-Франківського міського відділу управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області Гавриша Миколи Івановича, затвердженим начальником Івано-Франківського МВ УДМС в Івано-Франківській області про примусове повернення з України громадянина Республіки Індія ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 від 20.03.2019 року було вирішено примусово повернути за межі України громадянина Республіки Індія ОСОБА_1 та зобов'язано його покинути територію України у термін до 24.03.2019 року. Заборонено громадянину Республіки Індія ОСОБА_1 в"їзд в Україну строком до 20.03.2022 року.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом адміністративного судочинства України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в'їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Суд зазначає, що статтею 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" не визначено підстави для заборони в'їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на 3 роки у випадку прийняття рішення про примусове повернення.

Тому, при прийнятті рішення про заборону в'їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб'єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в'їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені у ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Згідно п.18 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25.06.2009 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в'їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною другою статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". При цьому необхідність заборони в'їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов'язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в'їзд. Судам під час розгляду спорів про заборону в'їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в'їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Крім того, відповідно до частини другої статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, дії яких порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Таке рішення може бути оскаржене разом або окремо від рішення про примусове повернення.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: 1. В інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; 2. Якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; 3. Якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; 4. Якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; 5. Якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; 6. Якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну; 7. Якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в'їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами вїзду-виїзду;

Вказаний перелік підстав для заборони в'їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Як вбачається з Рішення, а також підтверджується Протоколом про адміністративне правопорушення ПР МІФ 001044 від 20.03.2019 р., Постановою про накладення адміністративного стягнення ПР МІФ 001044 від 20.03.2019 р. Позивачем було допущено порушення ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 150 від 15.02.2012 р.

Зокрема, Позивач порушив допустимі строки перебування на території України, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП. Позивач дане правопорушення визнає, не оспорює, а санкції передбачені Постановою - виконав.

Водночас, ані Рішенням, ані Протоколом, ані Постановою не зафіксовано жодного іншого правопорушення, вчиненого Позивачем. Також, в рішенні відсутні вказівки на будь-які інші правопорушення Позивача в минулому.

З цих підстав суд вважає, що в оскаржуваному рішенні відсутнє належне обґрунтування необхідності застосування щодо позивача заборони подальшого в'їзду в Україну та відсутні посилання на підстави, якими керувався відповідач при прийнятті рішення про встановлення заборони в'їзду в Україну громадянину Республіки Індія ОСОБА_1 строком на 3 роки.

У свою чергу з рішення про примусове повернення в країну походження не вбачається, що громадянин Республіки Індія ОСОБА_1 притягався до кримінальної відповідальності, під слідством та судом в Україні не перебуває, відсутні інші підстави стосовно обмеження його виїзду за межі України.

За вищевикладених обставин, суд критично оцінює посилання представника відповідача на те, що необхідність встановлення позивачу заборони в'їзду на територію України пов'язувалася з тривалістю порушення ним правил перебування в Україні, оскільки за дане правопорушення позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності і вказана обставина могла бути врахована при визначенні розміру адміністративного стягнення, однак, це не є передбаченою Законом підставою для заборони в'їзду іноземцю в Україну. Також, безпідставним є посилання на прийняття такого рішення у зв»язку із загрозою ухилення позивача від виконання рішення про його примусове повернення, оскільки позивач ОСОБА_1 добровільно виконав рішення 23.03.2019 року, про що свідчить відмітка у паспорті про перетин кордону України.

Таким чином, суд вважає, що в оскаржуваному рішенні відсутнє належне обґрунтування необхідності застосування відносно позивача заборони подальшого в'їзду в Україну та відсутні посилання на підстави, якими керувався відповідач при прийнятті рішення про встановлення заборони в'їзду в Україну позивачу на строк 3 роки, а встановлені в ході судового розгляду справи обставини свідчать про те, що орган державної міграційної служби помилково ототожнив підстави для примусового повернення позивача в країну походження, визначені у ч.1 ст.26 вищевказаного Закону, з підставами для заборони його в'їзду в Україну.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За встановлених обставин суд приходить до переконання, що міграційний орган не довів правомірність прийнятого рішення №14 від 20.03.2019 про заборону горомадянину Республіки Індія ОСОБА_1 в'їзду в Україну строком до 20.03.2022 року, яке не відповідають встановленим у частині другій статті 2 КАС України критеріям правомірності, обґрунтованості, що свідчить про їх протиправність та як наслідок, підлягає скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст.ст. 6, 7, 9, 72-77, 241-246, 288-289, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати пункт 2 Рішення № 14 від 20.03.2019 року, прийнятого головним спеціалістом Івано-Франківського міського відділу Управління Державної міграційної служби України у Івано-Франківській області, затвердженого начальником Івано-Франківського МВ УДМС в Івано-Франківській області, яким заборонено громадянину Республіки Індія ОСОБА_1 в'їзд в Україну строком до 20.03.2022 року.

Належним чином завірену копію рішення суду невідкладно видати особам, які беруть участь у справі.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня проголошення.

Суддя О.А. Татарінова