Справа № 420/5419/18
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2019-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/5419/18
Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н. В.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

при секретарі - Філімович І.М.

за участю:

позивача - ОСОБА_2

представника позивача - ОСОБА_4

представника апелянта - Погожого Д.В.

перекладача - Абдулрахман Мохаммад Али

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 січня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішення від 13.04.2018 року № 126-18, зобов'язання вчинити дії, -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

18 жовтня 2018 року ОСОБА_2 звернувся з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 13.04.2018 року № 126-18, яким ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначав, що 03.10.2016 року звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням ДМС України від 13.04.2018 року № 126-18 позивачеві було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 17.10.2018 року позивач отримав повідомлення, видане Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області за № 488 від 23.04.2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача, рішення ДМС України є неправомірним та необґрунтованим, оскільки позивач є громадянином Іраку, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач не може повернутися до країни своєї громадянської належності, оскільки побоюється переслідувань через належність до етнічної та релігійної меншини - шабаки та суннніти. Позивач належить до групи ризику згідно Позиції УВКБ ООН з питання повернення до Іраку.

Відповідач заперечував проти заявлених вимог, надав відзив, в якому зазначав, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 14 січня 2019 року позов ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішення від 13.04.2018 року № 126-18, зобов'язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 13.04.2018 року № 126-18. Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В іншій частині позову - відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням Державна міграційна служба України звернулась до суду з апеляційною скаргою на зазначене судове рішення. Апелянт в своїй апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи у зв'язку з чим апелянт просить скасувати судове рішення першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА :

ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Іраку, місце народження м. Найнава, за національністю - шабак, за віросповіданням - мусульманин-суніт, рідна мова арабська, володіє російською та англійською мовами, одружений 04.07.2015 року з громадянкою України ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2, має неповнолітнього сина ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3.

03.10.2016 року позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області за наданням міжнародного захисту та зазначив у заяві, що він є громадянином Іраку, проживав в м. Мосул, у зв'язку із війною на території Іраку та в м. Мосул. Його сім'я втекла до Курдистану та батько втратив роботу і не зміг оплачувати навчання позивача. Повернутися в м. Мосул неможливо, так як місто під контролем угрупування «ІДІЛ», що становить загрозу життю та здоров'ю позивача та його сім'ї.

03.10.2016 року з позивачем проведено анкетування, під час якого ОСОБА_2 повідомив, що потрапив до України 10.11.2009 року, м. Одеса, на підставі студентської візи та національного паспорту. Виїхав з країни постійного проживання до України на навчання в Одеському національному медичному університеті, де навчався до 2014 року. 09.06.2014 року терористичне угрупування «ІДІЛ» захопило владу в місті Мосул (Найнава). Родина позивача виїхала з міста у 2014 році до Курдистану, м. Ербіль. Після переїзду, у батьків позивача з'явилися труднощі з фінансуванням та вони не змогли платити за навчання позивача. На даний час повернутися на Батьківщину ОСОБА_2 не може,так як в місті Мосул і на даний час знаходиться угрупування «ІДІЛ», а до батьків переїхати не може, через фінансові проблеми, тоді як в Україні позивач може жити і працювати, у випадку отримання документів зможе відновити навчання.

Під час анкетування ОСОБА_2 повідомив, що в країні постійного проживання (Ірак) не брав участі в політичних, релігійних, військових або громадських організаціях, не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з його расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, до позивача не застосовувалися адміністративні заходи та він не притягувався до кримінальної відповідальності.

18.10.2016 року співробітником ГУ ДМС України в Одеській області проведено співбесіду з ОСОБА_2, під час якої позивач повідомив, що після того, як у нього закінчилася реєстрація, він не знав, що йому робити та друзі порадили звернутися до ДМС. Також, під час вказаної співбесіди позивач повідомив, що він з родиною в Іраку проживав у АДРЕСА_1, потім з 2007 року вони переїхали на іншу адресу: м. Найнава, Гогжали, вул. Алькудис, у зв'язку із нестабільною ситуацією та діяльністю угрупування «ІДІЛ» проти шабаків. На даний час родина позивача (батько, мати, 4 брати та сестра) проживає з 09.06.2014 року в м. Ербіль (Курдистан). Рідна сестра позивача з чоловіком та дітьми залишилася проживати у м. Найнава, у зв'язку із тим, що не змогли виїхати, через погіршення ситуації в місті. У м. Найнава у батька позивача був завод з виготовлення кахелю, старший брат працював там разом з батьком. Де працює його родина на даний час ОСОБА_2 невідомо.

Також, ОСОБА_2 вказав, що з 2005 року ситуація в Іраку була нестабільною та небезпечною, невідомі люди почали переслідувати осіб, які за національністю шабаки, курди та християн, державний контроль був ненадійним.

Позивач повідомив, що останній раз спілкувався з родиною у вересні 2016 року, з батьком по телефону. Під час розмови батько повідомив позивачу, що сім'я проживає в безпеці, проте, є проблеми з фінансуванням. Також, ОСОБА_2 зазначив, що ані до нього, ані до його родини ніколи не застосовувалося фізичне насилля, в Іраку за законом права громадян не порушуються, проте, з часу приходу угрупування «ІДІЛ» в країні безлад, світло, вода їжа, Інтернет, телебачення в країні є, проте, все неякісне.

У 2011 році позивач повертався на Батьківщину на 25 днів під час канікул в університеті.

Під час співбесіди ОСОБА_2, також, повідомив, що особисто його ніколи не переслідували за громадянство, національність, етнічну належність або віросповідання, проте, взагалі переслідують шабаків, курд, арабів та християн.

На запитання «Яким чином здійснювалася влада представниками угрупування «Ігіл» на захоплених територіях?» позивач вказав, що це не має ніякого відношення до його справи, це питання загальне, він там не проживає і нічого сказати не може, може зазначити тільки те, що угрупування вирішує все силою.

Під час співбесіди співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області було встановлено, що позивач перебуває на території України нелегально з 15.07.2015 року.

ОСОБА_2 вказав, що не отримав дозволу на імміграцію, у зв'язку із одруженням оскільки не було часу, а тепер він знаходить в Україні нелегально, тому коли він звернувся в «Овір», йому повідомили, що спочатку потрібно виїхати з України та отримати нову візу, лише потім у нього приймуть документи, тоді як можливості виїхати з України у позивача немає, у зв'язку із чим він відмовився подавати документи. На даний час, ОСОБА_2 вказав, що йому потрібні документи, для того, щоб легально проживати на території України та мати змогу відновити навчання. У випаду отримання статусу біженця, позивач отримає права як у громадян України та зможе оплачувати за навчання меншу суму коштів. До батьків в Курдистан ОСОБА_2 повернутися не може, так як в них самих тяжка ситуація, їм не має де проживати, не має роботи та коштів. Бажання повертатися на Батьківщину у позивача не має.

22.11.2016 року з позивачем проведено повторну співбесіду.

Відповідно до наказу № 240 від 15.12.2016 року, продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту для громадянина Іраку ОСОБА_2, до отримання відповідей з органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи.

13.03.2018 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Іраку ОСОБА_2 у зв'язку з тим, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасово захисту». При цьому у висновку ГУ ДМС України в Одеській області вказано, що в будь-якому випадку, приймаючи відповідне рішення, територіальним підрозділом ДМС жодним чином не розглядається можливість примусового видворення заявника за межі України або примусового повернення на Батьківщину. Так, з матеріалів особової справи заявника спостерігається, що шукач захисту перебуває у шлюбі з громадянкою України, з якою має спільного сина, громадянина України. З урахуванням вищезазначених обставин, заявник має право на отримання дозволу на імміграцію в Україну у відповідності до положень Закону України «Про імміграцію».

13.04.2018 року ДМС України прийнято рішення № 126-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Іраку ОСОБА_2.

Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України від 8 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 вказаного Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до частини шостої статті 8 Закону № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, у відповідача наявний обов'язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту статті 10 вказаного Закону спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Приписами пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

На основі досліджених під час розгляду справи доказів встановлено, що позивач звернувся із заявою про надання міжнародного захисту 03.10.2016 року. Анкетування та співбесіди з приводу історії його переслідування проводилися у жовтні-листопаді 2016 року.

Наказом № 240 від 15.12.2016 року продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту для громадянина Іраку ОСОБА_2, до отримання відповідей з органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи.

18.01.2017 року Управління Служби безпеки України в Одеській області підготувало відповідь на запит ГУ ДМС України в Одеській області № 65/1/281ют, з огляду на яку відомостей, які б перешкоджали наданню вказаному іноземцю статусу біженця в Україні не отримано.

На вказаній відповіді наявна резолюція посадової особи ГУ ДМС України в Одеській області від 31.01.2017 року «долучити до ОС, строком до 17.02.2017 року підготувати рекомендаційний висновок».

Разом з тим, висновок відносно позивача складений 13.03.2018 року.

З огляду на вищевикладене судом першої інстанції встановлено, а судом апеляційної інстанції перевірено, що територіальним підрозділом ДМС України порушено строки розгляду заяви ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки законодавством передбачено.

Під час розгляду в суді апеляційної інстанції жодних обґрунтувань та доказів поважності порушення строків розгляду заяви позивача суду не надано.

Більш того, судами встановлено, що відповідач посилається на інформацію по країні походження ОСОБА_2 актуальну станом на 2017 та 2018 роки, тоді як позивач звернувся за захистом у 2016 році, а його рідне місто звільнене від угрупування «ІДІЛ» влітку 2017 року, тоді, коли у відповідності до приписів Закону заява вже мала бути розглянута.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що заява ОСОБА_2 розглянута з порушенням процедури розгляду та ґрунтується на інформації щодо країни походження позивача, актуальної станом на час прийнята висновку.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію суду не доказав та не обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308; 310; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 січня 2019 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 05.04.2019 року.

Головуючий суддя Джабурія О.В.
Судді Кравченко К.В. Вербицька Н. В.