Справа № 826/9122/18
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2019-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 березня 2019 року 11:26 № 826/9122/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., при секретарі судових засідань Прокопенко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2

до Заступника директора Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України Кочеткової Валентини Петрівни,

Міністерства внутрішніх справ України,

Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України

про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії

за участі представників сторін:

від позивача - ОСОБА_5,

від відповідача 1 - не з'явився,

від відповідача 2 - не з'явився,

від відповідача 3 - не з'явився

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_2.) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Заступника директора Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України Кочеткової Валентини Петрівни (далі по тексту - відповідач 1), Міністерства внутрішніх справ України (далі по тексту - відповідач 2), в якому просила:

- визнати протиправними дії Заступника директора Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України Кочеткової Валентини Петрівни - підписання та видачу довідки серія НОМЕР_1 з наступними відомостями:

"Разом з тим, є особою, яку 20 вересня 2016 року ГУНП в місті Києві повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 307 КК України, кримінальне провадження №0000539 від 17 червня 2015 року і 23 вересня 2016 року обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту до 22 листопада 2016 року. Направлено до суду з обвинувальним актом 28 лютого 2017 року. Відомості про результати судового розгляду кримінального провадження до МВС не надходили";

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту інформатизації та зобов'язати його видати ОСОБА_2 довідку виключно про відсутність судимості без зазначення відомостей:

"Разом з тим, є особою, яку 20 вересня 2016 року ГУНП в місті Києві повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 307 КК України, кримінальне провадження №0000539 від 17 червня 2015 року і 23 вересня 2016 року обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту до 22 листопада 2016 року. Направлено до суду з обвинувальним актом 28 лютого 2017 року. Відомості про результати судового розгляду кримінального провадження до МВС не надходили".

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що у розпорядженні відповідачів відсутня інформація про судимість позивача, отже інформація про наявність кримінального провадження по обвинуваченню позивача у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 307 Кримінального кодексу України, зазначена в довідці не відповідає запитуваним відомостям. Додатково позивач вказує на порушення відповідачами при наданні довідки статті 2, частини 5 статті 6 Закону України "Про захист персональних даних", оскільки фактично відповідачами зібрано та оброблено персональні дані без згоди на те позивача.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник Міністерства внутрішніх справ України у відзиві на позовну заву вказав, що довідка видана позивачу відповідно до Інструкції про порядок формування, ведення та використання оперативно-довідкового і дактилоскопічного обліку в органах внутрішніх справ та органах (установах) кримінально-виконавчої системи України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 23 серпня 2002 року №823/188, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09 вересня 2002 року за №738/7026, та Порядку доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 29 листопада 2016 року №1256, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 січня 2017 року за №22/29890. Також представник Міністерства внутрішніх справ України зазначив, що відповідно до частини 1 статті 26 Закону України "Про Національну поліцію" саме органи поліції наділені повноваженнями щодо наповнення та підтримки в актуальному стані бази даних, що входить до єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України.

Позивачем надано пояснення, в яких остання вказує, що поширення щодо неї інформації про наявність кримінального провадження порушує її гарантоване право вважатися невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення до винесення обвинувального вироку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 червня 2018 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 серпня 2018 року Департамент інформатизації Міністерства внутрішніх справ України залучено до участі у справі в якості співвідповідача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 листопада 2018 року прийнято відмову ОСОБА_2 від позовних вимог про зобов'язання Департамент інформатизації Міністерства внутрішніх справ України видати їй довідку виключно про відсутність судимості без зазначення відомостей: "Разом з тим, є особою, яку 20 вересня 2016 року ГУНП в місті Києві повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 307 КК України, кримінальне провадження №0000539 від 17 червня 2015 року і 23 вересня 2016 року обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту до 22 листопада 2016 року. Направлено до суду з обвинувальним актом 28 лютого 2017 року. Відомості про результати судового розгляду кримінального провадження до МВС не надходили" та закрито провадження у справі №826/9122/18 за позовом ОСОБА_2 до Заступника директора Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України Кочеткової Валентини Петрівни, Міністерства внутрішніх справ України, Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України у вказаній вище частині позовних вимог.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року зупинено провадження у справі №826/9122/18 за позовом ОСОБА_2 до Заступника директора Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України Кочеткової Валентини Петрівни, Міністерства внутрішніх справ України, Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії до вирішення питання про відвід судді.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про відвід судді Окружного адміністративного суду міста Києва Кузьменко А.І. від вирішення справи №826/9122/18.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 січня 2019 року поновлено провадження у справі №826/9122/18 за позовом ОСОБА_2 до Заступника директора Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України Кочеткової Валентини Петрівни, Міністерства внутрішніх справ України, Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії та призначено судове засідання.

В судовому засіданні 26 березня 2019 року представник позивача наполягав на задоволенні позову. Інші сторони явку уповноважених представників не забезпечили, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Заступником директора Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України Кочетковою Валентиною Петрівною видано ОСОБА_2 довідку серія НОМЕР_1 з наступними відомостями: "ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець(ка) міста Коростень Житомирська область України на території України станом на 16 листопада 2017 року не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Разом з тим, є особою, яку 20 вересня 2016 року ГУНП в місті Києві повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 307 КК України, кримінальне провадження №0000539 від 17 червня 2015 року і 23 вересня 2016 року обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту до 22 листопада 2016 року. Направлено до суду з обвинувальним актом 28 лютого 2017 року. Відомості про результати судового розгляду кримінального провадження до МВС не надходили".

Також, листом від 06 березня 2018 року №16/4-48аз на запит представника позивача Департамент інформатизації Міністерства внутрішніх справ України повідомив про окремий порядок для отримання інформації про наявність чи відсутність притягнення до кримінальної відповідальності, врегульований Порядком доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 29 листопада 2016 року №1256, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10 січня 2017 року за №22/29890, та роз'яснив право на надання офіційних документів (вирок суду, довідка з місць позбавлення волі тощо) для внесення відповідних змін до персонально-довідкового обліку.

Листом від 05 квітня 2018 року №16/4-58аз Департамент інформатизації Міністерства внутрішніх справ України повідомив представника позивача про надання ґрунтованого роз'яснення на попередній запит щодо нормативно-правового регулювання порядку отримання та змісту довідки про притягнення до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством та зазначив, до видана позивачу довідка містить достовірну інформацію.

В подальшому, заступником директора Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України Кочетковою Валентиною Петрівною видано ОСОБА_2 довідку серія НОМЕР_1 з наступними відомостями: "ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець(ка) міста Коростень Житомирська область України на території України станом на 11 травня 2018 року не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Разом з тим, є особою, яку 20 вересня 2016 року ГУНП в місті Києві повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 307 КК України і обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком до 22 листопада 2016 року, кримінальне провадження №0000539 від 17 червня 2015 року. 28 лютого 2017 року направлено до суду з обвинувальним актом. Відомості про результати судового розгляду до МВС не надходили".

Незгода позивача із діями відповідачів щодо зазначення у довідці про притягнення її до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством, інформації про повідомлення їй (позивачу) про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 307 КК України, та обрання запобіжного заходу, зумовила звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно із частиною 1 статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Положеннями частини 2 статті 32 Конституції України визначено, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до частини 3 статті 32 Конституції України кожний громадянин має право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею.

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації регулює Закон України "Про інформацію" від 02 жовтня 1992 року №2657-ХІІ (далі - Закону України "Про інформацію").

Згідно із частиною 1 статті 2 Закону України "Про інформацію" до основних принципів інформаційних відносин належать: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

Суб'єктами інформаційних відносин є фізичні особи, юридичні особи, об'єднання громадян, суб'єкти владних повноважень. Об'єктом цих відносин є інформація (стаття 4 Закону України "Про інформацію").

Право на інформацію закріплено статтею 5 названого Закону.

Так, відповідно до статті 5 Закону України "Про інформацію" кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до частини 2 статті 6 Закону України "Про інформацію" право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Частиною 1 статті 7 Закону України "Про інформацію" визначено, що право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб'єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації.

Згідно із частиною 2 статті 7 Закону України "Про інформацію" ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Суб'єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Згідно з приписами частини 1 статті 9 Закону України "Про інформацію" основними видами інформаційної діяльності є створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорона та захист інформації.

За змістом інформація поділяється на такі види: інформація про фізичну особу; інформація довідково-енциклопедичного характеру; інформація про стан довкілля (екологічна інформація); інформація про товар (роботу, послугу); науково-технічна інформація; податкова інформація; правова інформація; статистична інформація; соціологічна інформація; інші види інформації, що визначено статтею 10 Закону України "Про інформацію".

У відповідності до частини 1 статті 11 Закону України "Про інформацію" інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Відповідно до абзацу 1 частини 2 статті 11 Закону України "Про інформацію" не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини.

До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження.

Положення абзацу 2 частини 2 статті 11 Закону України "Про інформацію" гарантують кожному забезпечення вільного доступу до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до частини 1 статті 20 Закону України "Про інформацію" за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом.

Згідно із частиною 2 статті 20 Закону України "Про інформацію" будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Частиною 1 статті 21 Закону України "Про інформацію" визначено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.

Згідно із частиною 2 статті 21 Закону України "Про інформацію" конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про захист персональних даних" від 01 квітня 2010 року №2297-VI мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних.

Обробка персональних даних здійснюється відкрито і прозоро із застосуванням засобів та у спосіб, що відповідають визначеним цілям такої обробки.

У разі зміни визначеної мети обробки персональних даних на нову мету, яка є несумісною з попередньою, для подальшої обробки даних володілець персональних даних повинен отримати згоду суб'єкта персональних даних на обробку його даних відповідно до зміненої мети, якщо інше не передбачено законом.

Персональні дані мають бути точними, достовірними та оновлюватися в міру потреби, визначеної метою їх обробки.

Склад та зміст персональних даних мають бути відповідними, адекватними та ненадмірними стосовно визначеної мети їх обробки.

Первинними джерелами відомостей про фізичну особу є: видані на її ім'я документи; підписані нею документи; відомості, які особа надає про себе.

Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб'єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.

Згідно частини 1 статті 7 Закону України "Про захист персональних даних" забороняється обробка персональних даних про расове або етнічне походження, політичні, релігійні або світоглядні переконання, членство в політичних партіях та професійних спілках, засудження до кримінального покарання, а також даних, що стосуються здоров'я, статевого життя, біометричних або генетичних даних.

Одночасно пунктом 7 частини 2 названої статті Закону України "Про захист персональних даних" визначено, що положення частини першої цієї статті не застосовується, якщо обробка персональних даних: стосується вироків суду, виконання завдань оперативно-розшукової чи контррозвідувальної діяльності, боротьби з тероризмом та здійснюється державним органом в межах його повноважень, визначених законом.

При цьому, згідно із частинами 2, 3, 6 статті 16 Закону України "Про захист персональних даних" доступ до персональних даних третій особі не надається, якщо зазначена особа відмовляється взяти на себе зобов'язання щодо забезпечення виконання вимог цього Закону або неспроможна їх забезпечити.

Суб'єкт відносин, пов'язаних з персональними даними, подає запит щодо доступу (далі - запит) до персональних даних володільцю персональних даних.

Суб'єкт персональних даних має право на одержання будь-яких відомостей про себе у будь-якого суб'єкта відносин, пов'язаних з персональними даними, за умови надання інформації, визначеної у пункті 1 частини четвертої цієї статті, крім випадків, установлених законом.

Отже, названою нормою Закону України "Про захист персональних даних" встановлено заборону щодо поширення персональних даних суб'єкта персональних даних без його згоди саме третім особам, а не суб'єкту персональних даних.

Суд зауважує, що в даному випадку позивачу, яка є суб'єктом персональних даних, на її запит надано довідку серії НОМЕР_1, в якій зазначено її (позивача) персональні дані. Чи надавати персональні дані зазначені у довідці серії НОМЕР_1 третім особам вирішує саме позивач як суб'єкт персональних даних.

В даному випадку персональні дані позивача (довідку серії НОМЕР_1) третім особам не надано, тобто не має місце порушення відповідачами Закону України "Про захист персональних даних".

Так, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02 листопада 2016 року №1256 затверджено Порядок доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України (далі по тексту - Порядок), який визначає умови, підстави та процедуру надання відомостей з інформаційної підсистеми "Оперативно-довідкова картотека" єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України, що містить відомості стосовно осіб, яким повідомлено про підозру в учиненні кримінального правопорушення, та осіб, яких засуджено за вчинення кримінального правопорушення, права та обов'язки суб'єктів, що є учасниками зазначеної процедури.

Відповідно до абзаців 3, 4 пункту 2 Порядку довідка - документ, який містить відомості з персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України та який залежно від обсягу запитуваної особою інформації може містити відомості про:

відсутність (наявність) судимості;

притягнення до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінальним процесуальним законодавством України.

Таким чином, надання фізичній особі відомостей про неї не обмежується лише інформацією про відсутність (наявність) судимості у особи, але й передбачає надання іншої інформації, в тому числі щодо наявності чи відсутності обмежень, передбачених кримінальним процесуальним законодавством України.

Така вимога пов'язана з тим, що законодавчі акти не передбачають єдиний обсяг інформації, які має подати особа відповідним органам, установам та організаціям стосовно притягнення до кримінальної відповідальності, застосування щодо неї запобіжних заходів, відсутність/наявність судимості, тощо.

Зокрема, нормами чинного законодавства передбачено окремі обмеження щодо прийому на роботу чи доручення певної роботи особам, які перебувають під слідством.

Крім того, інформацією з єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України користуються суди, органи прокуратури, досудового розслідування. Таким чином, вказаний Порядок узагальнює процедуру отримання доступу різними суб'єктами інформаційних відноси, враховує різні їх потреби.

Вимога позивача щодо обмеження обсягу інформації, яка надається на відповідний запит, є необґрунтованою, оскільки надання вибіркової інформації за вибором запитувача про притягнення до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України може призвести до порушення прав інших суб'єктів, яким така інформація надається.

Судом встановлено та позивачем не заперечується, що довідка серії НОМЕР_1 оформлена відповідно до норм Порядку.

Одночасно суд вважає необґрунтованими доводи позивача, що довідка серії НОМЕР_1, яка містить інформацію, що позивач є особою, якій повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення порушує презумпцію невинуватості, оскільки така довідка не містить інформації, що позивач винна у вчиненні названого у довідці кримінального правопорушення.

Так, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини висловленої, зокрема, у рішенні по справі Allenet de Ribemontv. France від 10 лютого 1995 року Суд встановив, що пункт 2 статті 6 Конвенції не може бути перешкодою для влади щодо інформування громадськості про розслідування, які ведуться, але одночасно було закріплено вимогу щодо поведінки влади, а саме: чинити такі дії стримано та делікатно, як того вимагає повага до презумпції невинуватості (див. вищезазначене рішення Allenet de Ribemont v. France, пункт 38). Зазначений прецедент є ще одним прикладом існування зв'язку між презумпцією невинуватості та іншими конвенційними правами і свободами, в цьому випадку - правом на свободу вираження поглядів (поширення інформації).

Аналіз наведених норм діючого законодавства України та досліджених судом доказів, які наявні в матеріалах даної адміністративної справи, дозволяє суду дійти висновку, що заступник директора Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України Кочеткова Валентина Петрівна при наданні позивачу довідки серії НОМЕР_1 діяла в межах наданих повноважень, в порядок та спосіб, визначені діючим законодавством України, та в даному випадку відсутнє порушення норм Закону України "Про захист персональних даних" та Закону України "Про інформацію" в частині поширення персональних даних без згоди суб'єкта персональних даних (позивача).

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем не доведено наявність правових підстав для визнання протиправними дій щодо видачі довідки серії НОМЕР_1, в той час, як відповідачами, як суб'єктами владних повноважень, покладений на них обов'язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виконано, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правих підстав для задоволення позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для їх розподілу, у зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко

Повний текст рішення виготовлено 03 квітня 2019 року