Справа № 820/6090/17
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2019-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 р.Справа № 820/6090/17
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Тацій Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Ткаченка А.О.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - Коваленко Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Бабаєв А.І.) від 01.11.2018 року (повний текст рішення складений 05.11.2018 р.) по справі № 820/6090/17

за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивачі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, звернулися до Харківського окружного адміністративного суду в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4, з адміністративним позовом, в якому просили: визнати протиправною відмовою бездіяльність Основ'янського районного відділу у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України у видачі ОСОБА_4 у зв'язку із досягненням ним 16-річного віку паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної ради України № 2503-ХІІ від 26.06.1992 р.; зобов'язати Основ'янський районний відділ у місті Харкові ГУ ДМС України у Харківській області оформити та видати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку із досягненням ним 16-річного віку паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою ВРУ від 26.06.1992 р. № 2503-ХІІ, без передачі будь-яких даних про дитину і про її батьків до ЄДДР, без формування (присвоєння) унікального номеру запису в Реєстрі (УНЗР), без відцифрованого підпису особи, без відцифрованого образу обличчя особи, без відцифрованих відбитків пальців рук, без використання будь-яких засобів ЄДДР.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач, на думку позивачів, допустив протиправну бездіяльність у вигляді не оформлення ОСОБА_4 паспорта у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою ВРУ від 26.06.1992 року № 2503-ХІІ.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.11.2018 року по справі № 820/6090/17 позовні вимоги задоволено частково: визнано протиправною відмову бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області у видачі ОСОБА_4 у зв'язку із досягненням ним 16-річного віку паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України затвердженого постановою Верховної ради України № 2503-ХІІ від 26.06.1992 року; зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області оформити та видати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку із досягненням ним 16-річного віку, паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України затвердженого постановою Верховної ради України № 2503-ХІІ від 26.06.1992 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачів та представника відповідача в судовому засіданні, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.10.2017 р. позивачі в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4 звернулися до Основ'янського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою, в якій просили видати бланк паспорта громадянина України ОСОБА_4 виключно у вигляді паспортної книжечки, а не у формі пластикової картки типу ID-1, форма якої не є паспортом та не є його єдиним зразком та проставити відмітку реєстрації місця проживання у паспорті.

Листом № 19/8028 від 18.10.2017 р. Основ'янський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області повідомив, що оформлення паспорта громадянина України у вигляді книжечки не відповідає вимогам чинного законодавства.

У зв'язку з цим, 21.11.2017 р. позивачі в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4 повторно звернулись до Основ'янського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою, в якій просили вести паспортний облік щодо ОСОБА_4 за раніше встановленими формами (які діяли до вступу в силу Закону № 320/ВТ від 22.12.1994 року "Про Державний реєстр фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів") виключно за ім'ям, прізвищем, ім'ям по батькові - ОСОБА_4 (при потребі використовувати інформацію з обмеженого переліку: місце фактичного проживання, рік народження, місце роботи/навчання/служби) без внесення інформації до Державного реєстру, будь-яких баз даних і реєстрів, без їх обробки та передачі.

Позивачі, вважаючи протиправною відмовою бездіяльність відповідача щодо не оформлення ОСОБА_4 паспорта громадянина України у вигляді книжечки, звернулися до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції зазначив, що відповідач допустивши бездіяльність у спірних правовідносинах, фактично протиправно відмовив в оформленні ОСОБА_4 паспорта громадянина України у формі книжечки. При цьому, при вирішенні спірних правовідносин, суд вирішував цю справу як типову справу, з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного суду, викладених у постанові від 19.09.2018 р. по зразковій справі № 806/3265/17 року (Пз/9901/2/18).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в іншій частині, суд першої інстанції зазначив, що при видачі паспорта у формі згідно з Положенням № 2503-ХІІ не передбачено внесення будь-яких даних особи до Єдиного державного демографічного реєстру.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що ані позивачами, ані відповідачем рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог фактично не оскаржувалося, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних не переглядається.

Що стосується рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, то в доводах апеляційної скарги відповідач по справі послався на те, що судом помилково відповіді на звернення громадян розцінені, як рішення суб'єкта владних повноважень при наданні адміністративної послуги. Крім того, судом першої інстанції при наявних в матеріалах справи доказах не було досліджено правосуб'єктності осіб, що подавали заяви, порядку подання документів, переліку документів, які необхідно подавати при зверненні за оформленням паспорта громадянина України, та чи було позивачем та її сином дотримано вимог чинного законодавства України.

Також апелянт зазначив, що нормами чинного законодавства закріплено не тільки перелік необхідних для оформлення паспорта документів, а й особисте їх подання громадянином, котрий звертається за таким оформленням. Подання документів представниками особи, яка звертається за отриманням паспорта громадянина України, приписами чинного законодавства не передбачено.

Самі по собі заяви позивача та їх сина щодо оформлення йому паспорта громадянина України раніше встановленого зразка (1994 року) у формі книжечки, подані 17.10.2017 р. та 22.11.2017 р. до Основ'янського РВ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області у довільній формі, не є підставою для видачі паспорта будь-якого зразка, у тому числі і у вигляді книжечки.

В наданому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу позивачі зазначили, що відповідач надає недостовірну інформацію, що нібито їх син не звертався до органу ДМСУ за отриманням паспорта громадянина України у формі книжечки згідно процедури. На підтвердження цієї обставини позивачі послалися на те, що їх син, в присутності батьків, звертався особисто до органу ДМСУ і навіть, був зареєстрований в електронній черзі, згідно процедури, отримавши номер у черзі № 20 і талон реєстрації з кодом: 299258210, записаний у чергу на 11.11.2017 р. на 14 годину 00 хвилин, на підтвердження чого позивачами надана копія талону. Але, коли син та його представники дізналися, що це реєстрація здійснюється для отримання ID-картки, вони припинили подальшу реєстрацію та оформлення, тому що категорично не давали згоди на обробку персональних даних і присвоєння УНЗР (унікального номеру запису в реєстрі), згідно ст. 32 Конституції України та ст. 8 Конвенції про права людини.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачі також послалися на те, що ДМСУ не видала їх сину паспорт-книжечку лише тому, що син не надав Додаток № 1 до Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України. В той же час позивачі вказують, що таким твердженням апелянт вводить суд в оману, оскільки 10.01.2019 р. син в четвертий раз звернувся до Основ'янського райвідділу ДМСУ (безпосередньо до начальника), та надав разом із заявою, щодо оформлення паспорта у зв'язку з досягнення 16-ти річчя, 2 фотокартки, копію свідоцтва про народження, Додаток 1 до Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, та отримав відмову на прохання оформити та видати паспорт.

З приводу вказаних вище доводів апелянта, з урахуванням наданого позивачами відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів зазначає наступне.

Судовим розглядом встановлено, що позивачі звернулись 17.10.2017 р. та 22.11.2017 р. із заявами про оформлення їхньому сину паспорта громадянина України у формі книжечки до Основ'янського районного відділу у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (а.с. 15, 16).

На вказані звернення надано відповіді № 19/8028 від 18.10.2017 р. (а.с. 18), № 19/9837 від 06.12.2017 р., у яких роз'яснено питання щодо порядку, способу оформлення та переліку документів, необхідних для оформлення і виготовлення паспорта громадянина України вперше. На питання щодо можливості отримання паспорта громадянина України у формі книжечки надано відповідь, шо паспорт громадянина України оформлюється у вигляді картки. Надаючи відповідь на питання заявників, Основ'янський РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області посилався на чинні норми законодавства України, якими передбачена форма паспорта громадянина України, обов'язок громадянина отримати паспорт; підзаконний акт, який регулює порядок подання документів для оформлення паспорта громадянина України.

Колегія суддів зазначає, що в рішенні Великої Палати Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи № Пз/9901/2/18 зазначено право будь-якого громадянина надавати чи не надавати згоду на відповідну обробку персональних даних, тому наявність чи відсутність релігійних переконань, в даній справі, не потребує доведення, оскільки первинною є саме наявність чи відсутність згоди на відповідну обробку персональних даних.

Колегія суддів зазначає, що вирішуючи спір по суті, Велика Палата Верховного Суду констатувала, що норми Закону № 5492-VI, на відміну від норм Положення про паспорт (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорта у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, імені та по батькові, та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій. На думку Великої Палати Верховного Суду, це є безумовним порушенням вимог статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Також такий підхід не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було "встановлене законом"), не було "необхідним у демократичному суспільстві" у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя у контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

При вирішенні спору Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що законодавець, приймаючи Закон України від 14 липня 2016 року № 1474-VIII, яким внесено зміни до Закону № 5492-VI, не дотримав вимог, за якими такі зміни повинні бути зрозумілими та виконуваними, не мати подвійного тлумачення, не звужувати права громадян у спосіб, не передбачений Конституцією України, та не допускати жодної дискримінації залежно від часу виникнення правовідносин з отримання паспорта громадянина України.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює неякість закону та порушення конституційних прав такої особи.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2018 року, будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, однак таке обмеження, як неможливість отримання паспорта у формі книжечки, законодавством не передбачено.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, що відмова у видачі паспорта у формі книжечки особі, яка висловила таке бажання, порушує її права, передбачені статтею 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, оскільки неоформлення їй паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки саме через її релігійні переконання, які не призводять до негативних наслідків тих чи інших людей та не спрямовані проти цих людей чи держави, обмежує її права, що встановлені законом, і не є необхідними в демократичному суспільстві.

Тобто, колегія суддів зазначає, що неповнолітній ОСОБА_4 має право на отримання паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки, а не у формі ID-картки.

В той же час, колегія суддів зазначає, що отриманню паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки передує визначена чинним законодавством процедура, яку, на думку апелянта, не було дотримано позивачами у справі, що в подальшому стало підставою для фактичної відмови в оформленні паспорта у формі книжечки ОСОБА_4

Щодо цих тверджень апелянта колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями ст. 14 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», постанови КМУ № 302, якою затверджений Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України та згідно Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України № 2503-ХІІ від 26.06.1992 р., передбачено чіткий порядок, суб'єктний склад та перелік документів для оформлення паспорта громадянина України.

Відповідно до пп. 1 п. 7 Постанови № 302, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта здійснюються особі, яка досягла 14-річного віку - на підставі заяви-анкети, поданої нею особисто.

Згідно з приписами п. 13 Положення № 2503-ХІІ для одержання паспорта громадянин подає: 1) заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України; 2) свідоцтво про народження; 3) дві фотокартки розміром 35x45 мм; 4) у необхідних випадках - документи, що підтверджують громадянство України.

Таким чином, цією нормою закріплено не тільки перелік необхідних для оформлення паспорта документів, а й особисте їх подання громадянином, котрий звертається за таким оформленням. Подання документів представниками особи, яка звертається за отриманням паспорта громадянина України (в тому числі законним представником, яким є батьки цієї особи), даною нормою не передбачено.

Судовим розглядом встановлено, що заяви від 17.10.2017 р. та від 22.11.2017 р. подані від імені законних представників ОСОБА_4 - ОСОБА_1 (батько) та ОСОБА_2 (мати) до Основ'янського РВ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області у довільній формі. Вказані заяви підписані самим ОСОБА_4 та його законними представниками.

В додатках до заяви від 17.10.2017 р. зазначено наступне: 1. дві фотокарточки розміром 3,5х4,5 см для оформлення бланку паспорта; 2. копія свідоцтва про народження; 3. копія рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02.04.2004 р.; 4. копія ухвали Судової колегії палати у цивільних справах апеляційного суду Харківського області від 21.06.2004 р. В додатках до заяви від 22.11.2017 р. зазначено наступне: 1. дві фотокарточки розміром 3,5х4,5 см для оформлення бланку паспорта; 2. копія свідоцтва про народження; 3 довідка з місця проживання; 4. копії паспортів батьків.

Як зазначив апелянт, заяви за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України законними представниками ОСОБА_4 не подавалося.

Колегія суддів зазначає, що Порядок оформлення і видачі паспорта громадянина України (діяв на момент виникнення спірних правовідносин) був затверджений Наказом МВС України № 320 від 13.04.2012 р., зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02.07.2012 р. за № 1089/21401 (цей наказ втратив чинність на підставі наказу Міністерства внутрішніх справ України від 01.03.2018 р. № 161).

Відповідно до п. п. 1.3, 1.4 цього Наказу, 1.3. для оформлення паспорта особа подає: 1) заяву про видачу паспорта (додаток 1) (далі - заява); 2) свідоцтво про народження; 3) дві фотокартки розміром 3,5 х 4,5 см (фотокартки, що подаються для оформлення паспорта, мають бути виконані з одного негатива, із зображенням обличчя виключно анфас, без головного убору, виготовленими на тонкому білому або кольоровому фотопапері без кутика; для громадян, які постійно носять окуляри, обов'язкове фотографування в окулярах); 4) платіжний документ з відміткою банку про сплату державного мита або копію документа про звільнення від сплати державного мита; 5) довідку про реєстрацію особи громадянином України або свідоцтво про належність до громадянства України, а в необхідних випадках - інші документи, визначені статтею 5 Закону України "Про громадянство України" (за необхідності); 6) паспорт громадянина України для виїзду за кордон - для громадян України, які постійно проживали за кордоном, після повернення їх на проживання в Україну; 7) посвідчення про взяття на облік бездомних осіб, видане відповідним центром обліку бездомних осіб (для бездомних осіб). Заява та інші документи, необхідні для оформлення або обміну паспорта, у тому числі замість утраченого або викраденого, вклеювання фотокарток при досягненні особою віку 25 або 45 років, подаються заявником до територіальних підрозділів за місцем проживання, а після утворення центрів - до відповідного центру.

Бланк заяви про видачу паспорта встановлений в додатку 1 до цього Наказу.

В той же час, абз. 4 п. 1.4 Наказу № 320 передбачено, що адміністратори центрів заповнюють заяви в електронній формі. Працівники територіальних підрозділів, матеріально-технічна база яких дозволяє заповнювати заяви за допомогою комп'ютерної техніки, заповнюють такі заяви в електронній формі за рішенням керівника відповідного територіального органу Державної міграційної служби України (далі - територіальний орган).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адміністративні послуги» (далі - Закон № 5203-VI), адміністративна послуга - результат здійснення владних повноважень суб'єктом надання адміністративних послуг за заявою фізичної або юридичної особи, спрямований на набуття, зміну чи припинення прав та/або обов'язків такої особи відповідно до закону.

Згідно зі ст. 4 Закону № 5203-VI, державна політика у сфері надання адміністративних послуг базується на принципах: 1) верховенства права, у тому числі законності та юридичної визначеності; 2) стабільності; 3) рівності перед законом; 4) відкритості та прозорості; 5) оперативності та своєчасності; 6) доступності інформації про надання адміністративних послуг; 7) захищеності персональних даних; 8) раціональної мінімізації кількості документів та процедурних дій, що вимагаються для отримання адміністративних послуг; 9) неупередженості та справедливості; 10) доступності та зручності для суб'єктів звернень.

Враховуючи те, що позивачами по справі подано до територіального органу ДМС України заяву, в якій висловлено бажання про отримання паспорта громадянина України у формі книжечки, відмова відповідача в оформленні паспорта ОСОБА_4 не вважатися обґрунтованою, оскільки не надання заяви за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України не могло слугувати підставою для такої відмови, так як у відповідності до приписів Порядку № 320 така заява повинна була бути заповнена працівником органу ДМС України в електронній формі. Доказів того, що матеріально-технічна база не дозволяла заповнювати заяви за допомогою комп'ютерної техніки матеріали справи не містять та апелянтом таких доказів не надано.

Крім того, колегія суддів зазначає, що подана заява від 17.10.2018 р. за своїм змістом та суттю, в межах спірних правовідносин, є саме заявою про оформлення паспорта громадянина України, оскільки в ній мітиться вся необхідна інформації та дані про особу, що вказуються і у заяві за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України.

Наведене спростовує доводи апелянта з приводу того, що заявниками надано не повний пакет документів для оформлення паспорта громадянина України у формі книжечки.

Також, судовим розглядом встановлено, що позивачі у зверненні від 22.11.2017 р. до Основ'янського РВ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області щодо вчинення дій з приводу видачі її неповнолітньому сину, ОСОБА_4 паспорта громадянина України у вигляді книжечки просили, зокрема, відповідь на заяву надати письмово у термін відповідно до Закону України "Про звернення громадян" на вказану авторами звернення адресу. В той же час, у заяві від 17.10.2017 р. посилання на приписи Закону України "Про звернення громадян" не міститься.

Однак, вищевказані заяви зареєстровані відповідачами саме як звернення.

За визначенням ст. 3 Закону України "Про звернення громадян", під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Згідно зі ст. 15 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки.

Положеннями ч. 1 ст. 20 Закону України "Про звернення громадян" передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання.

Судовим розглядом встановлено, що в порядку та строк, визначений Законом України "Про звернення громадян", відповідачами заявникам надано відповіді, отримання яких позивачами не заперечується.

Надаючи відповідь на питання заявників, Основ'янський РВ у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області у листі № 19/8028 від 18.10.2017 р., посилались на чинні норми законодавства України, якими передбачена форма паспорта громадянина України, обов'язок громадянина отримати паспорт; підзаконний акт, який регулює порядок подання документів для оформлення паспорта громадянина України повідомив, що оформлення паспорта у формі книжечки не відповідає вимогам чинного законодавства.

В свою чергу, судовим розглядом встановлено, що ця відповідь позивачам надавалася саме як на заяву щодо оформлення паспорта у формі книжечки, а не як на заяву в порядку Закону України "Про звернення громадян". В цій відповіді не міститься посилання на те, що заявниками не надано повного пакету документів для оформлення паспорта громадянина України у формі книжечки, а зроблений висновок, що оформлення паспорта у формі книжечки не відповідає вимогам чинного законодавства, тобто фактично цією відповіддю позивачам відмовлено в оформленні паспорта у формі книжечки,

Відмова у видачі паспорта у формі книжечки не відповідає вимогам чинного законодавства, з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного суду, викладених у постанові від 19.09.2018 р. по зразковій справі № 806/3265/17 року (Пз/9901/2/18).

Що стосується заяви позивачів від 22.11.2017 р., то ця заява дійсно подана в порядку Закону України «Про звернення громадян» і на цю заяву Основ'янським районним відділом у м. Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області надана відповідь листом № 19/9837 від 06.12.2017 р. Разом з тим, вказана обставина не спростовує факту протиправної відмови у видачі паспорту громадянина України у формі книжечки, з наведених вище судом обставин.

На підставі наведених вище обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач допустивши бездіяльність у спірних правовідносинах, фактично протиправно відмовив в оформленні ОСОБА_4 віку паспорта громадянина України у формі книжечки, а тому наявні підстави для оформити та видати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку із досягненням ним 16-річного віку, паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України затвердженого постановою Верховної ради України № 2503-ХІІ від 26.06.1992 р.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 5 КАС України).

Виходячи з аналізу наведених норм, суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Визнання протиправними дій суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цією дією.

Із правового аналізу вказаних норм вбачається, що позивачі на власний розсуд визначають, чи порушені їх права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

Також, як вказав Верховний Суд у постанові від 10.05.2018 р. по справі № 811/119/13-а, обов'язковою ознакою дій суб'єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб'єктів відповідних правовідносин і мають обов'язковий характер.

Враховуючи викладене, оскільки відповідачем у зв'язку з викладеним вище реалізовано надане законом дискреційне повноваження щодо розгляду питання про видачу ОСОБА_4 паспорту громадянина України шляхом фактичної відмови у видачі паспорта, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання відповідача видати паспорт громадянина України у вигляді книжечки та здійснити паспортний облік дитини позивача без використання даних УНЗР.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Колегія суддів враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з'ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Враховуючи те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.11.2018 року по справі № 820/6090/17 прийняте з дотриманням норм матеріального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.11.2018 року по справі № 820/6090/17 - залишити без задоволення

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.11.2018 року по справі № 820/6090/17 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло Л.В. Тацій

Повний текст постанови складено 08.04.2019 року