Справа № 1840/3733/18
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2019-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 р.Справа № 1840/3733/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Чалого І.С. ,

за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.,

представника відповідача - Будакова В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.12.2018 року, головуючий суддя І інстанції: С.М. Глазько, м. Суми по справі № 1840/3733/18

за позовом ОСОБА_2

до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

Позивач, ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2), звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області (далі по тексту - ГУ Держгеокадастру у Сумській області, відповідач), в якій просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Сумській області по наданню ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною (орієнтовною) площею 2 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Олександрівської сільської ради Буринського району Сумської області за межами населеного пункту;

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Сумській області надати такий дозвіл шляхом видачі відповідного наказу у межах своєї компетенції.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 03.12.2018 по справі № 1840/3733/18 позовні вимоги ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Сумській області, яка полягає у неприйнятті рішення про надання ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною (орієнтовною) площею 2 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Олександрівської сільської ради Буринського району Сумської області за межами населеного пункту.

Зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 04.04.2018 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною (орієнтовною) площею 2 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Олександрівської сільської ради Буринського району Сумської області за межами населеного пункту та прийняти відповідне рішення по даній заяві, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Сумській області (вул. Петропавлівська, 108, м. Суми, Сумська область, 40021, ) на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, НОМЕР_1) суму судового збору в розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 коп.).

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.12.2018 по справі № 1840/3733/18, прийняти рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги пояснив, що наказом ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 22.12.2018 № 18-10507/16-СГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташовані за межами населених пунктів на території Буринської міської об'єднаної громади, передано у комунальну власність Буринській міській раді. Таким чином, розпорядником земельної ділянки, яку бажає отримати у власність ОСОБА_2, є Буринська міська рада. Зазначив, що земельна ділянка, на яку претендує позивач, знаходиться в масиві, який передбачається для створення регіонального ландшафтного парку «Сеймський». Вказаний парк згідно з додатком до розпорядження голови Сумської обласної державної адміністрації від 14.12.1995 № 237 «Про розширення мережі природно-заповідного фонду» внесено до Переліку цінних природних територій та об'єктів, що включаються до природно-заповідного фонду області. Рішенням 7 сесії 7 скликання Сумської обласної ради від 07.10.2016 утворено Комунальний заклад Сумської обласної ради «Регіональний ландшафтний парк «Сеймський», рішенням Сумської обласної ради від 27.04.2018 затверджено Проект організації території вказаного парку, охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів та об'єктів. Таким чином, ГУ Держгеокадастру у Сумській області не має права розпоряджатися земельними ділянками Олександрівської сільської ради Буринського району Сумської області, які входять до зони регульованого заповідного режиму - регіонального ландшафтного парку «Сеймський». Стверджує, що зобов'язання відповідача судом першої інстанції повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та надати такий дозвіл є втручанням у дискреційні повноваження відповідача як суб'єкта владних повноважень.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав з підстав, викладених в останній, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.12.2018 по справі № 1840/3733/18, прийняти рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Позивач в судове засідання не прибула, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в надісланому до суду письмовому клопотанні просила суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, справу розглянути без її участі.

У відповідності до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на наведену норму, беручи до уваги, що позивач належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути адміністративну справу без участі позивача.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.04.2018 ОСОБА_2 звернулась до ГУ Держгеокадастру у Сумській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки загальною (орієнтовною) площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Олександрівської сільської ради Буринського району Сумської області за межами населеного пункту (а.с. 10).

Листом від 07.05.2018 № Т-4584-2724/21-18 відповідач повідомив позивача про те, що на запит управління Буринська міська об'єднана територіальна громада не надала обґрунтованої та мотивованої відповіді щодо погодження або непогодження зазначеного землевідведення. Крім того, у листі зазначено, що земельна ділянка, яка планується до відведення, розташована в масиві, який передбачається для створення регіонального ландшафтного парку "Сеймський" (а.с. 13).

Не погодившись з такою відповіддю відповідача, ОСОБА_2 звернулась до суду з цим позовом про визнання протиправною бездіяльності ГУ Держгеокадастру у Сумській області, яка полягала у ненаданні позивачці дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною (орієнтовною) площею 2 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Олександрівської сільської ради Буринського району Сумської області за межами населеного пункту, зобов'язання відповідача надати такий дозвіл шляхом видачі відповідного наказу.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності ГУ Держгеокадастру у Сумській області, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач фактично не розглянув заяву позивачки по суті, не прийняв передбаченого законом рішення про надання дозволу або відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, а підстави для відмови, на які послався відповідач у листі від 07.05.2018 № Т--4584-2724/21-18, не передбачені ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою, суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги є передчасними, оскільки відсутнє рішення відповідача щодо відмови у погодженні надання дозволу. З огляду на викладене, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, зобов'язавши ГУ Держгеокадастру у Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 04.04.2018 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та прийняти відповідне рішення по даній заяві, з урахуванням висновків суду.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, отже, перегляду підлягає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до пп.13 п.4 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, яке затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня 2016 року № 333, Головне управління Держгеокадастру в області відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Згідно з ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

З аналізу наведених норм вбачається, що відповідача наділено повноваженнями розпоряджатися земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності.

Згідно з ч. ч. 6, 7 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, обов'язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб'єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Відповідно до статті 118 ЗК України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб'єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. Разом з цим, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2016 року в справі № 815/5987/14 та постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17.

Зі змісту листа відповідача від 07.05.2018 № Т--4584-2724/21-18 судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою слугувало ненадання Буринською об'єднаною територіальною громадою відповіді на запит ГУ Держгеокадастру щодо погодження відведення земельної ділянки ОСОБА_2

Однак, як вірно зазначено судом першої інстанції, врахування чи неврахування позиції органу місцевого самоврядування під час вирішення питання щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою не передбачено статтею 118 ЗК України та у відповідності до частини сьомої цієї статті відсутність такого погодження не є підставою для відмови у наданні такого дозволу.

Крім того, слід відмітити, що Буринської міською радою у відповідь на запит ГУ Держгеокадастру у Сумській області не було відмовлено в погодженні відведення позивачці земельної ділянки, а лише повідомлено, що оскільки земельна ділянка, на яку претендує ОСОБА_2, розташована за межами населеного пункту, у Буринської міської ради відсутні повноваження щодо розпорядження даною земельною ділянкою. Вказано, що розпорядником останньої є ГУ Держгеокадастру у Сумській області, яке повинно прийняти рішення у відповідності до ст. 19 Конституції України.

Отже, твердження відповідача про непогодження Буринською міською радою відведення земельної ділянки ОСОБА_2 не відповідає дійсності.

Як вбачається зі змісту листа від 07.05.2018 № Т--4584-2724/21-18, в обґрунтування підстав для відмови відповідач також посилається на те, що земельна ділянка, яка планується до відведення ОСОБА_2 у власність для ведення особистого селянського господарства, розташована в масиві, що передбачається для створення регіонального ландшафтного парку «Сеймський» згідно з розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 14.12.1995 № 237 «Про розширення мережі природно-заповідного фонду».

Разом з тим, вказане вище розпорядження не є нормативно-правовим актом, генеральним планом населених пунктів та іншої містобудівної документації, схемою землеустрою і техніко - економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно - територіальних одиниць, проектом землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Наданий відповідачем Проект організації території регіонального ландшафтного парку «Сеймський», на який посилається відповідач в апеляційній скарзі, станом на час звернення ОСОБА_2 (04.04.2018) не був затверджений, вказаний Проект затверджено рішенням Сумської обласної ради лише 27.04.2018.

У зв'язку з викладеним, доводи відповідача про віднесення земельної ділянки до масиву земель, які передбачаються для створення регіонального ландшафтного парку «Сеймський», у розумінні ч.7 ст.118 ЗК України не є підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, оскільки станом на час подання позивачкою заяви обрана нею земельна ділянка не вважалася такою, що не відповідала вимогам законів, нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє посилання відповідача в обґрунтування відмови на розпорядження голови Сумської обласної державної адміністрації від 14.12.1995 № 237 «Про розширення мережі природно-заповідного Фонду», рішення Сумської обласної ради від 07.10.2016 «Про утворення комунального закладу Сумської міської ради «Регіональний ландшафтний парк «Сеймський».

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказана вище підстава відмови не передбачена статтею 118 Земельного кодексу України, а тому та обставина, що територія Олександрівської сільської ради Буринського району Сумської області зарезервована під регіональний ландшафтний парк «Сеймський», не може бути підставою для відмови у наданні дозволу.

Такий висновок суду першої та апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.11.2018 по справі № 818/907/17.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем як суб'єктом владних повноважень не надано доказів того, що обрана позивачем земельна ділянка дійсно відноситься до масиву земельних ділянок, який передбачено для створення регіонального ландшафтного парку "Сеймський". З наданої відповідачем до суду першої інстанції плану-схеми (а.с. 41) неможливо встановити, чи відображена на ній спірна земельна ділянка, чи знаходиться вона в межах вказаного парку та де саме вона знаходиться.

На підставі викладеного колегія суддів зазначає, що оскільки позивачем, з урахуванням вищезазначених норм ЗК України, подано відповідні документи, що не заперечується відповідачем, то у відповідача не було правомірних підстав відхиляти клопотання щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства.

Крім того, необхідно зазначити, що вказаний лист Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 07.05.2018 № Т--4584-2724/21-18, в якому Головним управлінням Держгеокадастру у Сумській області повідомлено позивача про неможливість вирішення її заяви з огляду на відсутність погодження землевідведення Буринською міською радою, та на віднесення спірної земельної ділянки до масиву, передбаченого для створення регіонального ландшафтного парку «Сеймський», не може вважатися належною відмовою у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки, оскільки не є рішенням, що прийнято за належним розглядом клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, не містить викладення мотивів прийняття рішення за результатом розгляду поданого клопотання з посиланням на норми чинного законодавства.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішення у формі наказу про надання дозволу або відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, як це передбачено статтею 118 ЗК України, відповідачем не приймалось.

Отже, наданий відповідачем лист від 07.05.2018 № Т--4584-2724/21-18 не може вважатися належною відмовою у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки.

Такий висновок суду першої та апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 04.02.2019 по справі № 823/1121/16, яка є обов'язковою для врахування в силу ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ч.5 ст.242 КАС України.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Земельним кодексом України, без дотримання вимог частини другої статті 2 КАС України, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Держгеокадастру у Сумській області щодо неприйняття рішення про надання ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною (орієнтовною) площею 2 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Олександрівської сільської ради Буринського району Сумської області за межами населеного пункту.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача про відсутність повноважень на розпорядження спірною земельною ділянкою як такою, що відповідно до розпорядження КМУ № 60-р від 30.01.2018 та наказу ГУ Держгеокадастру у Сумській області від 22.12.2018 № 18-10507/16-18-СГ передані у комунальну власність.

Так, відповідно до наявних в матеріалах справи копій зазначеного наказу та акту прийому-передачі земельних ділянок, останні передані у комунальну власність Буринської міської ради лише 22.12.2018 року, тобто, після звернення ОСОБА_2 до відповідача (04.04.2018) та відмови останнього у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою (07.05.2018).

Отже, станом на час розгляду клопотання позивачки відповідач, в силу ч.4 ст.122 ЗК України, мав повноваження щодо розпорядження земельними ділянками державної власності, розташованими на території Олександрівської сільської ради за межами населених пунктів, а тому вказані посилання апелянта не беруться колегією суддів до уваги.

Твердження відповідача про втручання суду першої інстанції у дискреційні повноваження ГУ Держгеокадастру в Сумській області, колегія суддів вважає необґрунтованими, з наступних підстав.

Слід зазначити, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача, що зобов'язання повторно розглянути заяву про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є втручанням в його дискреційні повноваження та виключну компетенцію з наступних підстав.

Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов'язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб'єкта.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб'єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб'єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов'язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов'язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що переглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивовано відмови у його наданні, регламентовано частиною шостою статті 118 ЗК України.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними. Тому ці доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про зобов'язання Головного управління Держгеокадастру у Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 04.04.2018 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною (орієнтовною) площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована за межами населених пунктів на території Олександрівської сільської ради Буринського району Сумської області, з урахуванням висновків суду.

Такий висновок суду першої та апеляційної інстанцій узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 14.08.2018 по справі № 815/1666/17, від 26.06.2018 по справі № 814/1755/17, від 11.09.2018 по справі № 816/318/18.

При цьому, у постанові від 11.09.2018 по справі № 816/318/18 Верховний Суд зазначив, що втручання у дискреційні повноваження суб'єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішення не про зобов'язання вчинити певні дії, а саме прийняття ним рішення за клопотанням заявниці замість суб'єкта владних повноважень.

Отже, зобов'язання повторно розглянути заяву ОСОБА_2 надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою з урахуванням висновків суду не є втручанням суду у дискреційні повноваження Головного управління Держгеокадастру у Сумській області, а є обґрунтованим способом захисту порушеного права позивача, оскільки позивач звертався до відповідача з питанням щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, проте відповідач протиправно надав позивачці формальну відмову.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 23 травня 2018 року у справі № 825/602/17 та від 22 грудня 2018 року у справі № 804/1469/17.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду в цій частині не спростовують.

Керуючись ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Сумській області залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.12.2018 року по справі № 1840/3733/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) С.П. Жигилій І.С. Чалий
Повний текст постанови складено 08.04.2019 року