Справа № 817/1267/17
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/71/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Пліша М.А, Шинкар Т.І.,

за участі секретаря судового засідання Сердюк О.Ю.,

позивач: не з'явився

відповідач: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року у справі № 817/1267/17 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

суддя в 1-й інстанції - Недашківська К.М.,

час ухвалення рішення - не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення - 13.11.2018,-

В С Т А Н О В И В :

30 серпня 2017 року позивач - ОСОБА_2 звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідача - Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області та просив визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення від 28 червня 2017 року №193837-13, відповідно до якого позивачу визначено суму податкового зобов'язання за 2016 рік по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в розмірі 4219,44 грн., та податкове повідомлення-рішення від 28 червня 2017 року №19383613, відповідно до якого позивачу визначено суму податкового зобов'язання за 2016 рік по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в розмірі 5517, 51 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Дубровицької міської ради від 27 січня 2015 року встановлено на території міста ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, зокрема, в розмірі 0,5% мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного року, за 1 кв. м. бази оподаткування. Позивач володіє нерухомим майном, за яке слід справляти відповідний податок. На адресу позивача надійшли податкові повідомлення-рішення про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 звітний податковий рік. Під час розрахунку суми податку, фіскальним органом застосовано рішення Дубровицької міської ради від 04 лютого 2016 року №82, яким визначено ставку податку у розмірі, зокрема, 2% мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного року, за 1 кв. м. бази оподаткування. Позивач вказує, що фіскальний орган не мав жодних правових підстав для застосування ставки податку за рішенням Дубровицької міської ради від 04 лютого 2016 року №82 за звітний 2016 рік, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування підлягає застосуванню для визначення суми податку за звітний 2017 рік, а не за звітний 2016 рік. Позивач вказує, що застосування рішення органу місцевого самоврядування від 04 лютого 2016 року №82 для визначення суми податку на нерухоме майно за звітний 2016 рік є порушення принципу стабільності - зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніше як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач - ОСОБА_2, оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення є незаконним, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи. Просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано ч.5 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст.38 Регламенту Дубровицької міської ради, що затверджений рішенням Дубровицької міської ради від 26 листопада 2015 року №16 якими визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

Рішення Дубровицької міської ради від 04 лютого 2016 року №82 прийняте і набуло чинності 04 лютого 2016 року і застосовується з 01 січня 2016 року. Проте, вважає, що це суперечить положенням вищезазначених ч.5 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст.38 Регламенту Дубровицької міської ради.

Крім того, вважає, що рішення Дубровицької міської ради від 04 лютого 2016 року №82 суперечить ст.58 Конституції України, яка вказує, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Звертає увагу, що ніде в законодавстві немає положення, що нормативні акти можуть набувати чинність з дня, які передують їх прийняттю, а у вищезазначеному рішенні це зазначено, що зроблено протиправно. Також звертає увагу, що міська рада для встановлення місцевого податку на нерухоме майно на 2016 рік, повинна була прийняти та оприлюднити рішення про встановлення відповідного податку до 15 липня 2015 року. Однак, рішення міської ради №82 прийняте і набуло чинності 04 лютого 2016 року та застосовується з 01 січня 2016 року, тобто рішення прийняте у звітному податковому році - 2016, що здійснено всупереч Податковому кодексу України.

Тому вважає, що дане рішення не може встановлювати ставки податків на 2016 рік і діяти протягом цього року. У свою чергу суд повинен був врахувати, що відповідач повинен був застосовувати те рішення про встановлення ставок податку, яке прийняте у порядку, визначеному Податковим кодексом України і яке згідно з положеннями Податкового кодексу допускається до застосування. Тобто, відповідач повинен був застосовувати рішення Дубровицької міської ради, яке було прийняте рішенням Дубровицької міської ради від 27 січня 2015 року №947, а не рішення Дубровицької міської ради від 04 лютого 2016 року №82.

13 лютого 2019 року відповідачем - Головним управлінням Державної фіскальної служби у Рівненській області подано відзив на апеляційну скаргу. Вважає, що апеляційна скарга подана позивачем безпідставно з мотивів викладених у відзиві на апеляційну скаргу. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджено, що між громадянином ОСОБА_4 (Дарувальник) та громадянами ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 (Обдаровані) укладено Договір дарування нерухомого майна від 28 травня 2015 року, відповідно до якого Дарувальник передав у власність Обдарованим в рівних долях по 1/3 кожному, а Обдаровані прийняли у дар в рівних долях по 1/3 кожен, будівлю кінотеатру №4 по АДРЕСА_1; в цілому будівля кінотеатру (літ. «А»), матеріали стін: цегла, загальною площею 600,6 кв. м., біля будівлі кінотеатру розташовані надвірні будівлі і споруди: вхідні східці (літ. «а4»), бетон, площею 33,2 кв. м.; вхідні східці (літ. «а5»), бетон, площею 1,6 кв. м.; вхідні східці (літ. «а6»), бетон, площею 0,4 кв. м.; східці (літ. «а7»), метал, площею 7,8 кв. м.; вхідні східці (літ. «а8»), бетон, площею 1,9 кв. м.; вхідні східці (літ. «а9»), бетон, площею 3,6 кв. м.; вхідні східці (літ. «а10»), бетон, площею 2,0 кв. м. (посвідчений приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу Рівненської області Мелех О.П.; реєстрація №953) (а.с. 9).

Між громадянином ОСОБА_4 (Дарувальник) та громадянами ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 (Обдаровані) також укладено Договір дарування нерухомого майна від 28 травня 2015 року, відповідно до якого Дарувальник передав у власність Обдарованим в рівних долях по 1/3 кожному, а Обдаровані прийняли у дар в рівних долях по 1/3 кожен, будівлю гаража літ. «Б-1» №4 по АДРЕСА_1, загальна площа - 136,9 кв. м.; біля будівлі гаража розташовані надвірні будівлі і споруди: оглядова яма, камінь площею 2,9 кв. м. (посвідчений приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу Рівненської області Мелех О.П.; реєстрація №954) (а.с. 10).

Також, між громадянкою ОСОБА_8 (Продавець) та громадянами ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (Покупці) укладено Договір купівлі-продажу від 31 жовтня 2012 року, відповідно до якого Продавець передав, а Покупці прийняли у спільну часткову власність по 1/3 частині кожен, належне приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» та скло приймальний пункт, загальною площею 459,3 кв. м., що знаходиться в АДРЕСА_1; біля будівлі розташовані: а1 - рампа цегляна площею 73,2 кв. м., а2 - ґанок бетонний площею 6,3 кв. м., а3 - ґанок бетонний площею 8,6 кв. м. (посвідчений приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу Рівненської області Мелех О.П.; реєстрація №3799) (а.с. 11).

Загалом позивачу належить на праві власності нерухоме майно - об'єкти нежитлової нерухомості площею 200,2 кв. м. та 153,1 кв. м.

Рішенням Дубровицької міської ради Рівненської області від 27 січня 2015 року №947 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» встановлено на території міста Дубровиці податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки згідно з Додатками 1-3 (а.с. 14): Додаток №1 - Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (а.с. 15); Додаток №2 - Розміри ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельного податку, для об'єктів житлової нерухомості (а.с. 21); Додаток №3 - Розміри ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельного податку, для об'єктів нежитлової нерухомості (а.с. 22).

Так, відповідно до Додатку №3 встановлені наступні ставки податку: будівлі (приміщення) готельні - 1%; будівлі (приміщення) офісні - 1%; будівлі (приміщення) - офісні адміністративно-побутові будівлі - 0,1%; будівлі (приміщення) торговельні - 0,5%; їдальні, кафе, закусочні - 0,5%; будівлі (приміщення) - бази та склади - 0,1%; гаражі - 0%; господарські (присадибні) будівлі - 0%; будівлі комунальної власності міста - 0%; інші будівлі (приміщення) - 0,5%.

Рішенням Дубровицької міської ради Рівненської області від 04 лютого 2016 року №82 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27 січня 2015 року №947 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки»» внесено зміни до рішення від 27 січня 2015 року №947 в частині визначення ставки податку, зокрема, встановлено ставки податку за 1 кв. м. бази оподаткування у розмірі: 1% - для житлової нерухомості; 0 % - для об'єктів нежитлової нерухомості в частині господарських будівель; 2% - для об'єктів нежитлової нерухомості, крім господарських будівель (сараї, хліви, літні кухні, бойлерні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні тощо), які використовуються без отримання прибутку (а.с. 23).

На підставі даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, фіскальним органом винесені відносно позивача податкові повідомлення-рішення від 28 червня 2017 року №193837-13 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за податковий період 2016 рік у розмірі 4219, 44 грн. (а.с. 12) та від 28 червня 2017 року №19383613 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за податковий період 2016 рік у розмірі 5517, 51 грн. (а.с. 13).

При визначенні суми податку на нерухоме майно, фіскальним органом застосовано ставку податку, що встановлена рішенням Дубровицької міської ради Рівненської області від 04 лютого 2016 року №82 - 2%.

Вважаючи протиправними податкові повідомлення-рішення від 28 червня 2017 року №193837-13 та від 28 червня 2017 року №19383613, позивач - ОСОБА_2 звернувся з даним адміністративним позовом до суду. Вважає, що фіскальний орган мав право визначати суму податку за звітний податковий 2016 рік на підставі рішення від 27 січня 2015 року №947, а рішення від 04 лютого 2016 року №82 застосуванню не підлягає.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що податкові повідомлення-рішення про визначення позивачу сум податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за звітний податковий 2016 рік на підставі рішення Дубровицької міської ради Рівненської області від 04 лютого 2016 року №82 із застосуванням ставки 2%, прийняті фіскальним органом в межах повноважень, у спосіб та у порядку, що встановлені нормами Податковим кодексом України, оскільки у 2016 році зупинено дію підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податковим кодексом України, а відтак, відсутні обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів саме за 2016 рік. Податковим кодексом України встановлений обов'язок громадянина сплатити податок за 2016 рік незалежно від наявності рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Згідно із статті 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки належить до місцевих податків, особливості введення якого передбачені статтею 12 Податкового кодексу України (далі - ПК України).

У відповідності до підпунктів 8.1, 8.3статті 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених вказаним Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно із підпунктом 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 ПК України до місцевих податків належить податок на майно, який в силу статті 265 ПК України складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Відповідно до пункту 10.3 статті 10 ПК України місцеві ради в межах повноважень, визначених вказаним Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Підпунктами 12.3.1, 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 ПК України визначено, що сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному вказаним Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 вказаного Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII вказаного Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Законом України з 01 січня 2015 року набрали чинності зміни до Податкового кодексу України, внесені Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року № 71-VІІІ.

Даним Законом № 71-VIII, зокрема, викладено в новій редакції статтю 266 ПК України, яка визначає порядок та умови сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статі 266 ПК України встановлює, що об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Відповідно до підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України- базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. А згідно підпункту 266.3.2. пункту 266.3 статті 266 ПК України- база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом па підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Нормами ПК України, встановлені пільги зі сплати вищезазначеного податку, зокрема відповідно до підпункту 266.4.1 пункту 266.4статті 266 ПК України- база оподаткування об'єкта/об'єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи платника податку, зменшується: а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів; б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів.

Відповідно до підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України- ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

З 01 січня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» №909-VІІІ від 24 грудня 2015 року, яким підпункт 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України(викладено у такій редакції: ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

З системного аналізу вищенаведених правових норм можна дійти висновку, що у разі наявності об'єкта оподаткування з податку на нерухоме майно, платник податку, зобов'язаний сплатити суму податку обчисленого контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості, виходячи із загальної площі кожного з об'єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Пунктом 12.3 статті 12 ПК України визначені повноваження сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо встановлення місцевих податків та зборів.

Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України встановлено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

З огляду на вищезазначене, законодавець встановив чіткий строк до якого органами місцевого самоврядування необхідно прийняти рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішення Дубровицької міської ради Рівненської області від 04 лютого 2016 року №82 про встановлення ставок податку на 2016 рік прийнято поза межами цього строку.

В той же час пунктом 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» установлено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Відтак, у 2016 році зупинено дію підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України, а тому, відповідно, відсутні обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Крім цього, підпунктом 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 ПК України визначено, що у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об'єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу, що Податковим кодексом України встановлений обов'язок громадянина сплатити податок за 2016 рік незалежно від наявності рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 року (справа №803/1307/17, провадження №К/9901/927/17) та у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2018 року (справа №820/5457/17, провадження №К/9901/37801/18) і застосовується судом при вирішенні даної справи згідно частини 5 статті 242 КАС України, яка передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо посилання скаржника про порушення принципу правомірності дій платника податків, закріпленого у пп.4.1.4п.4.1ст.4, п.56.21ст.56ПК України, не знайшло свого підтвердження, оскільки у 2016 року законодавчо призупинено дію підпункту 12.3.4 пункту 12.3статті 12 ПК України терміном на один рік.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскаржувані податкові повідомлення - рішення прийняті правомірно та у відповідності до вимог чинного законодавства.

Відповідно до приписів пункту 21.1.1 статті 21 ПК України посадові особи контролюючих органів зобов'язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Пунктами 21.1.2-21.1.4 статті 21 ПК України передбачено, що посадові особи контролюючих органів зобов'язані забезпечувати сумлінне виконання покладених на контролюючі органи функцій; ефективну роботу та виконання завдань контролюючих органів відповідно до їх повноважень; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

У спірних правовідносинах при визначенні позивачу зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки по об'єктах нежитлової нерухомості із застосуванням розрахунку ставки податку встановленої рішенням Дубровицькою міською радою від 04 лютого 2016 року №82 Головне управління ДФС у Рівненській області діяло у спосіб, визначений чинним законодавством, оскільки суб'єкт владних повноважень зобов'язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись, ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст.243, ст.ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст.ст. 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року у справі № 817/1267/17 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді М. А. Пліш
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 04.04.2019 року.