Справа № 820/1608/17
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2019-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 р.Справа № 820/1608/17
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Чалого І.С. ,

за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.12.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Бідонько А.В., м. Харків, повний текст складено 12.12.18 року по справі № 820/1608/17

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ

Позивач, громадянка Вєтнаму ОСОБА_1, звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - ДМС України, відповідач), за участю третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі по тексту - УДМС України в Харківській області), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, прийнятої судом, просила суд скасувати п. 16 (п.п. 16.1.-16.3.) наказу Державної міграційної служби України № 290 від 10.11.2016 про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання щодо гр. СРВ ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 20.07.2017 по справі № 820/1608/17 адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення - задоволено.

Скасовано п. 16 (п. п. 16.1.-16.3.) наказу Державної міграційної служби України № 290 від 10.11.2016 року про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання щодо гр. СРВ ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 19.10.2017 по справі № 820/1608/17 апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишено без задоволення, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20.07.2017 по справі № 820/1608/17 - без змін.

Постановою Верховного суду від 03.08.2018 року по справі № 820/1608/17 касаційну скаргу Державної міграційної служби України задоволено.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20.07.2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 19.10.2017 року скасовано, справу направлено до Харківського окружного адміністративного суду на новий розгляд.

У зазначеній постанові Верховним судом зазначено, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи в якості підстав для скасування посвідки на постійне проживання посилались виключно на недотримання позивачем передбаченого абзацом 3 пункту 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» шестимісячного терміну для звернення із заявою для отримання посвідки без попереднього отримання дозволу на імміграцію. Проте, спірний наказ ДМС України № 290 від 10.11.2016, що є предметом оскарження у цій справі, не містить посилань на вищезазначені обставини, а лише вказує на наявність висновку УДМС України в Київській області від 19.10.2016 стосвно ОСОБА_1, оцінку якому не надано судами попередніх інстанцій.

Відповідно до ч.5 ст.353 Кодексу адміністративного судочинства України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Отже, в даному апеляційному провадженні справа розглядається з урахуванням наведених висновків суду касаційної інстанції.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.12.2018 по справі № 820/1608/17 адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення - задоволено.

Скасовано п. 16 (п. п. 16.1.-16.3.) наказу Державної міграційної служби України № 290 від 10.11.2016 року про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання щодо гр. СРВ ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження.

Відповідач, не погодившись із вказаною постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм матеріального та процесуального права, неврахування всіх обставин, які мали значення для правильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.12.2018 по справі № 820/1608/17 скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що посвідка на постійне проживання, видана позивачеві 13.08.2004, була оформлена з порушенням норм міграційного законодавства. Так, пунктом 4 розділу V Прикінцевих положень цього Закону було передбачено, що іноземці вважаються такими, які мають дозвіл на імміграцію в Україну, якщо вони прибули в Україну до 06.03.1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки Вєтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981 року, залишилися проживати в Україні та звернулися протягом 6 місяців з дня набрання чинності цим Законом (07.08.2001) із заявою про видачу посвідки на постійне проживання в Україні. Пунктом 2 розділу V Прикінцеві положень Закону України «Про імміграцію» Кабінет Міністрів України було зобов'язано у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність з цим Законом. Постанова Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання» набула чинності тільки 26.12.2002, коли визначений Законом України «Про імміграцію» термін подачі документів громадянами Соціалістичної Республіки Вєтнам, які прибули до 06.03.1998 за Угодою, вже скінчилися. На момент звернення у 2004 році позивачки із заявою щодо отримання посвідки, норма Закону, що надавала іноземному громадянину право отримати посвідку без дозволу на імміграцію, не могла бути застосована. Враховуючи викладене, вказує, що з нечинного акту не можуть виникати правові відносини між особою та державним органом. Стверджує, що позивачу із заявою про отримання дозволу на імміграцію необхідно було звернутись до 07 лютого 2002 року, оскільки з 08 лютого 2002 року абзац 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» не міг бути застосованим. Однак, позивач звернувся з такою заявою лише 26.06.2003, тобто після закінчення строку, вказаного у Законі, а тому вона не набула в силу приписів абз.4 пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» дозволу на імміграцію, оскільки не дотрималась однієї з визначальних умов для цього, встановлених законом, а саме порушила строк звернення із заявою про надання посвідки, при цьому, поновлення цього строку не передбачено чинним законодавством.

Вказує, що в період видачі позивачу посвідки на постійне проживання відповідні функції виконував інший орган владних повноважень, а саме ВГІРФО УМВС України в Київській області, правонаступником якого не є УДМС України в Київській області. Пояснив, що пунктами 2.9 розділу II та 3.7 розділу III Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом МВС України від 15.07.2013 № 681, передбачено скасування головою ДМС рішень про видачу посвідки, прийнятих з порушенням вимог закону, визнання недійсними та вилучення відповідних посвідок. Отже, оскаржуваний наказ ДМС України від 10.11.2016 № 290, пунктом 16 якого скасовано рішення відділу ГІРФО УМВС України в Київській області від 13.08.2004 та УГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 14.07.2008 про документування посвідкою на проживання в Україні громадянинки Вєтнаму ОСОБА_1, є правомірним, а видані на підставі вказаного вище рішення посвідки серії НОМЕР_1 від 13.08.2004 та серії НОМЕР_2 від 14.07.2008 є недійсними та такими, що підлягають вилученню.

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, громадянка В'єтнаму ОСОБА_1, у 1993 році прибула до України відповідно до Угоди, укладеної між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981 року. Згодом позивач залишилася на постійне проживання в Україні.

13.08.2004 Відділом ГІРФО ГУ МВС України в Київській області було видано позивачці посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1, а надалі 14.07.2008 Управлінням ГІРФО ГУМВС України в Харківській області позивача було документовано безстроковою посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2.

Пунктом 16 наказу ДМС України № 290 від 20.11.2016 року, на підставі висновку УДМС України у Київській області від 19.10.2016 стосовно ОСОБА_1, скасовано повністю рішення відділу ГІРФО ГУМСВ України в Київській області від 13.08.2004 та УГІРФО ГУМВС України в Харківській області від 14.07.2008 про документування посвідками на постійне проживання в Україні громадянки СРВ ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження. Видані на підставі цих рішень посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 13.08.2004 та серії НОМЕР_2 від 14.07.2008 визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню. Начальнику ГУДМС у Харківській області Гузя В.В. зобов'язано забезпечити вилучення вказаних у пп. 16.2 п. 16 цього наказу посвідок на постійне проживання за місцем проживання іноземця, а також здійснити заходи, передбачені законодавством України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

При цьому, перевіркою проведеною Головним управлінням ДМС України в Харківській області, було встановлено, що рішення про надання посвідки на постійне проживання в Україні було прийнято з порушенням вимог абз. 4 п. 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону України «Про імміграцію», а саме порушення позивачем терміну звернення з заявою про надання посвідки на постійне проживання.

Не погодившись із вказаним рішенням ДМС України, ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом про визнання протиправним та скасування п.16 (пп.16.1- 16.3) наказу ДМС України «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання» № 290 від 10.11.2016 в частині, що стосується позивача.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що п. 16 (пп. пп. 16.1.-16.3.) наказу Державної міграційної служби України № 290 від 10.11.2016 про скасування рішення про видачу посвідок на постійне проживання щодо гр. СРВ ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, прийнятий з порушенням вимог чинного законодавства України, без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 № 2491-III (далі по тексту - Закон № 2491) (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Так, за визначенням ст. 1 Закону № 2491 імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Відповідно до абз.4 п.4 Прикінцевих Положень Закону № 2491 вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Згідно з абз. 6 ст.1 Закону №2491 посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

За твердженням апелянта, викладеним, зокрема, у висновку УДМС України в Київській області від 19.10.2016, на момент звернення позивача до ВГІРФО УМВС України в Київській області з клопотанням про надання посвідки норма п.4 розділу V Закону України "Про імміграцію", яка надавала право на оформлення посвідки без оформлення дозволу на імміграцію, втратила чинність. Отже, законодавством, чинним на час оформлення позивачеві посвідки на постійне проживання у 2004 році не було передбачено оформлення такої посвідки без надання дозволу на імміграцію відповідно до п. 4 розділу V Закону України "Про імміграцію". Оскільки позивач звернувся після передбаченого вказаною нормою шестимісячного терміну з дня набрання чинності Законом України "Про імміграцію", права на оформлення посвідки він не мав.

Вказане твердження колегія суддів вважає помилковим, з урахуванням наступного.

В абзаці четвертому пункту 4 розділу V Закону України «Про імміграцію» зазначено: «Вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні».

Відповідно до абзацу шостого пункту 4 Розділу V Закону України «Про імміграцію» особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12 - 15 цього Закону.

Зважаючи на аналіз вказаної норми Закону, колегія суддів вважає, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію.

З аналізу вказаних вище норм вбачається, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію.

Таким чином, позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибув до України в 1993 році з метою працевлаштування, після звільнення із Заводу «Ленінська кузня» залишилась проживати в Україні, а Закон України «Про імміграцію», прийнятий 07 червня 2001 року, передбачив набуття дозволу на імміграцію позивачем в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень. Отже, позивачу у відповідності до положень Закону України «Про імміграцію» правомірно була надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 29.03.2018 по справі № 820/1881/17, від 13.03.2018 по справі № 820/3610/17, від 27.02.2018 по справі № 810/1709/17.

Статтею 12 Закону №2491 передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції) визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі по тексту - Порядок № 1983).

Відповідно до п. 21 Порядку № 1983 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу (п.22 Порядку № 1983).

За приписами п.23 Порядку № 1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі (п.24 Порядку № 1983).

З наведених вище вимог Закону України "Про імміграцію" та положення Порядку № 1983 вбачається, що перевірка з питання скасування дозволу на імміграцію проводиться за поданням органу внутрішніх справ, іншого органу виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Вказаними нормами на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, як на суб'єктів владних повноважень, покладено обов'язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного подання.

Колегія суддів зазначає, що при наданні позивачу посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 на підставі п. 4 Розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", ВГІРФО ГУМВС України в Київській області проводив перевірку підстав залишення на постійне проживання в Україні позивача, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну не виявив та надав позивачу посвідку на постійне проживання в Україні.

Разом з тим, посиланням на вказану ж норму Закону відповідач обґрунтовує і прийняття протилежного рішення - висновку про скасування посвідок на постійне проживання в Україні громадянки В'єтнаму ОСОБА_1 від 13.08.2004 серії НОМЕР_1 та від 14.07.2008 серії НОМЕР_2.

При цьому, ані судом першої, ані судом апеляційної інстанції не встановлено, що з дати видання посвідки виникли обставини, передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію", які б тягли за собою скасування дозволу на імміграцію (посвідки на постійне проживання в Україні) ОСОБА_1.

Згідно з пунктом 18 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року № 251, посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України «Про імміграцію».

При цьому, ані статтею 12 Закону України «Про імміграцію», ані жодною іншою нормою законодавства України не передбачено підставою для прийняття органом міграційної служби рішення про визнання недійсною посвідки на постійне проживання чи скасування дозволу на імміграцію, пропуск заінтересованою особою шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні.

Як зазначалось вище, пунктом 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано в інших випадках, передбачених законами України.

Разом з тим, «інших випадків», зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавством передбачено не було.

Крім того, з приводу доводів відповідача про пропущення ОСОБА_1 шестимісячного строку звернення за отриманням посвідки, слід відмітити, що пунктом 2 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» було зобов'язано Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.

Пунктом 3 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» рекомендовано Президенту України визначити центральний орган виконавчої влади, на який буде покладено виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції, та привести свої акти у відповідність з цим Законом.

З метою забезпечення виконання Закону України «Про імміграцію» Президентом України видано Указ № 596 від 07.08.2001, яким покладено на Міністерство внутрішніх справ України виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та зобов'язано Кабінету міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію».

Таким підзаконним актом стала постанова КМУ «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання» від 26.12.2002 №1983. Відповідно до вступної частини постанова видана на виконання статті 5 Закону України «Про імміграцію», тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абзацом четвертим пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» (з простроченням на 1 рік 2 місяці).

Таким чином, документування посвідками на постійне місце проживання в'єтнамських громадян на підставі Закону України «Про імміграцію» відповідними міграційними органами фактично було розпочато після 26.12.2002 у порядку, передбаченому постановою КМУ від 26.12.2002 №1983 вже після спливу шестимісячного терміну, передбаченого «Прикінцевими положеннями» Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до вищенаведеного, жоден громадянин В'єтнаму не міг звернутися і бути документованим посвідкою на постійне проживання у визначений законом термін до 07.02.2002, оскільки порядок видачі таких посвідок було затверджено Кабінетом Міністрів України, всупереч п.2 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» та Указу Президента України № 596 від 07.08.2001.

Крім цього, доводи відповідача про те, що з 08 лютого 2002 року, тобто після спливу законодавчо встановленого шестимісячного терміну для звернення із заявами про видачу посвідок на постійне проживання, норма абзацу шостого пункту 4 Розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» втратила чинність, є необґрунтованими, оскільки жодним законом ця норма скасована не була, що свідчить про відсутність підстав вважати протилежне.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27.02.2018 по справі №810/1709/17.

Отже, колегія суддів зазначає, що на момент звернення позивача до ВГІРФО УМВС України в Харківській області з клопотанням про надання посвідки було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до п. 4 розділу V Закону України «Про імміграцію», разом з тим, недотримання позивачем передбаченого вказаною нормою шестимісячного терміну не є підставою для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.08.2018 по справі № 820/1608/17, відповідно до якої посвідка на постійне проживання може бути скасована суб'єктом владних повноважень лише у випадку скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України "Про імміграцію". Інших підстав для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання діюче законодавство не передбачає.

Доказів того, що посвідки на постійне проживання громадянки Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1 від 13.08.2004 серії НОМЕР_1, видана ВГІРФО ГУМВС України в Київській області, та від 14.07.2008 серії НОМЕР_2, видана УГІРФО ГУМВС України в Харківській області, отримані позивачем у не передбаченому законом порядку, відповідачем не надано.

Однак, в оскаржуваному висновку визнано, що оформлення посвідок здійснено безпідставно.

Між тим, доказів притягнення до відповідальності посадових осіб, які складали, затверджували та видали посвідки на постійне проживання від 13.08.2004 серії НОМЕР_1 та від 14.07.2008 серії НОМЕР_2 за прийняття безпідставного рішення не надано ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем як суб'єктом владних повноважень не надано доказів правомірності п.16 (пп.16.1- 16.3) наказу ДМС України «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання» № 290 від 10.11.2016 в частині, що стосується громадянки Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1.

Приписами статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що наказ ДМС України № 290 від 10.11.2016 в частині скасування рішення про видачу посвідок на постійне проживання громадянці Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1 та вилучення у позивача посвідок на постійне проживання (п.16 (пп.16.1- 16.3) Наказу) прийнятий не на підставі та не у спосіб, що передбачені Законом України "Про імміграцію" та Порядком № 1983.

Аргументи відповідача про те, що Державна міграційна служба України при прийнятті оскаржуваного рішення керувалася пунктом 2.9 розділу II Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15 липня 2013 року № 681 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06 серпня 2013 року за №1335/23867), тобто діяла на підставі та у межах повноважень, визначених чинним законодавством, не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами та Конституцією України.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, ані при складенні висновку УДМС України в Київській області від 19.10.2016 про необґрунтованість видачі позивачеві посвідок на постійне проживання, ані при прийнятті оскаржуваного наказу про скасування посвідок на постійне проживання, виданих ОСОБА_1, та визнання їх недійсними - не викликали позивача для надання пояснень.

Вирішуючи спірні правовідносини, колегія суддів також вважає за необхідне застосувати положення ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у рішенні «Кlаss та інші проти Німеччини» від 06 вересня 1978 року (п. 67), ефективність засобу юридичного захисту у значенні статті 13 ЄКПЛ не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Крім того, «орган», що згадується в цій статті, не обов'язково має бути судовим. Однак, при визначенні того, чи є звернення до нього ефективним засобом юридичного захисту мають враховуватися його повноваження і процесуальні гарантії, які він забезпечує.

Під визначенням терміну «процесуальні гарантії» вважається, зокрема, право бути вислуханим компетентним органом під час проведення процедури, що передувала оскаржуваному рішенню.

Право особи на безпосередню участь у проведенні процедури про скасування дозволу на імміграцію в Україну гарантовано національним законодавством України, а саме: п.23 Порядку №1983.

Громадянин країни, якого стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному орані, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності.

Відповідачем ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не надано доказів того, що за весь час проживання на Україні позивачкою порушено чинне законодавство України, в тому числі Закону України «Про правовий статус іноземців», або вчинено злочин.

На підставі викладених обставин, суд приходить до висновку, що дії та рішення відповідачів порушують права позивача на постійне проживання в Україні та його права і законні інтереси як іноземця та породжують негативні наслідки для нього.

Такими наслідками відповідно до ст. 13 Закону України "Про імміграцію" є обов'язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому законодавством. Крім того, згідно зі ст. 14 цього Закону, особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Таким чином, відповідачем, крім іншого, не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини в обставинах, що виникли. Скасування посвідки на постійне проживання в Україні без врахування обставин, які існують, суттєво порушує права позивача, оскільки він мав передбачені законом підстави на отримання такої посвідки.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що наказ ДМС України № 290 від 10.11.2016 в частині скасування рішення про видачу посвідок на постійне проживання громадянці Вєтнаму ОСОБА_1 та вилучення у позивачки посвідок на постійне проживання (п.16 (пп.16.1- 16.3) Наказу) прийнятий відповідачем без дотримання вимог ч.2 ст.2 КАС України, є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.12.2018 року по справі № 820/1608/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) С.П. Жигилій І.С. Чалий
Повний текст постанови складено 08.04.2019 року