Справа № 820/2358/17
Суддя: Прокопенко Олександр Борисович
Дата ухвалення: 2019-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року

м. Київ

Справа № 820/2358/17

Провадження № 11-1431апп18

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Прокопенка О. Б.,

суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Золотнікова О. С., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Приватного підприємства «Золота нива 1» (далі - Підприємство) до Сектору з питань державної реєстрації Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про зобов'язання вчинити певні дії,

за касаційною скаргою Підприємствана ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2017 року (суддя Рубан В. В.) та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2017 року(судді Бершов Г. Є., Катунов В. В., Ральченко І. М.),

УСТАНОВИЛА:

7 червня 2017 року Підприємство звернулося до адміністративного суду з позовом, у якому (з огляду на повернення позовної заяви в частині вимог) просило зобов'язати Сектор з питань державної реєстрації Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області скасувати прийняті державним реєстратором Ольшанським В. Г. рішення від 16 вересня 2016 року № 31423733, № 31421707, № 31419519 про державну реєстрацію за ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 права приватної власності на земельні ділянки, а також зобов'язати відповідача у десятиденний строк з дня отримання судового рішення у цій справі, яке набрало законної сили, подати суду звіт про його виконання.

Обґрунтовуючи позовні вимоги,Підприємство послалося на те, що згаданий вище державний реєстратор, реєструючи право власності третіх осіб на земельні ділянки, всупереч вимогам Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не перевірив наявності чи відсутності прав інших осіб на ці земельні ділянки, які входять до складу землі, орендованої Підприємством,право землекористування якого не було припинено.

Харківський окружний адміністративний суд ухвалою від 19 вересня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2017 року, закрив провадження в адміністративній справі за позовною заявою Підприємства на підставі чинного на той час пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

У ході розгляду справи суди установили таке.

Відповідно до договору оренди землі від 10 грудня 2009 року, який зареєстровано в Ізюмському міськрайонному відділі реєстрації Харківської філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» 21 грудня 2009 року за № 07, Ізюмська районна державна адміністрація Харківської області як орендодавець надала, а Підприємство як орендар прийняло в строкове (на 49 років) платне користування земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1, загальною площею ріллі 41,7982 га, із земель державного резервного фонду, яка розташована на території Куньєвської сільської ради Ізюмського району Харківської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Договір оренди діє до 21 грудня 2058 року.

Наказами Головного управління Держземагентства України у Харківській області від 19 березня 2014 року:

№ ХА/:03:000/00001027,

№ ХА/:03:000/00001028,

№ ХА/:03:000/00001029

були затверджені проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та передані у власність ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такі земельні ділянки: кадастровий номер НОМЕР_2, площею 6,61 га; кадастровий номер НОМЕР_3, площею 6,61 га; кадастровий номер НОМЕР_4, площею 6,61 га.

На підставі згаданих вище наказів рішеннями про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16 вересня 2016 року № 31423733, № 31421707 та № 31419519 державним реєстратором Сектору з питань державної реєстрації Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області Ольшанським В. Г. було проведено державну реєстрацію права власності на зазначені земельні ділянки за третіми особами.

На підставі цих рішень державного реєстратора ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 отримали свідоцтва про право власності на земельні ділянки.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку, що справу за позовом Підприємства не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки спірні правовідносини стосуються захисту прав позивача, що виникають з цивільних (договірних) правовідносин, зокрема, у зв'язку з протиправним, на його думку, припиненням права користування земельними ділянками внаслідок реєстрації права власності на них за третіми особами.

Не погодившись із такими рішеннями судів попередніх інстанцій, Підприємство подалокасаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постановлені цими судами ухвали про закриття провадження у справі та направити справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Обґрунтовуючи скаргу, Підприємство вказує на публічно-правовий характер цього спору, оскільки він виник та пов'язаний зі здійсненням державним реєстратором владних управлінських функцій у зв'язку з виконанням повноважень та завдань, покладених на нього законом.

У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_4 зазначає про необґрунтованість її доводів, а також правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо наявності підстав для закриття провадження у справі, оскільки спір між її учасниками носить цивільно-правовий характер, адже стосується речового права на землю.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши в установлених статтею 341 КАС межах наведені в касаційній скарзі та запереченнях на неї доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо визначення юрисдикції, в межах якої має розглядатись ця справа, Велика Палата Верховного Суду виходить з таких міркувань.

Вимогами у цій справі є зобов'язання скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права приватної власності на земельні ділянки, що пов'язане з порушенням права позивача на користування земельною ділянкою іншими особами, за якими відповідачем зареєстровано право власності на частини тієї самої земельної ділянки.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 2 КАС у редакції, чинній на час подання позову та ухвалення оскаржуваних судових рішень, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 1 частини першої статті 3 КАС у зазначеній редакції).

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 17 КАС у відповідній редакції юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

У пункті 7 частини першої статті 3 КАС у наведеній вище редакції визначено, що суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Водночас помилковим є застосування статті 17 КАС та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб'єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб'єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовим, вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб'єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб'єктами стосовно їх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єкта (суб'єктів), а останній (останні) відповідно зобов'язаний виконувати вимоги та приписи такого суб'єкта владних повноважень. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17.

Спір, що розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки державний реєстратор відповідача, приймаючи оскаржувані рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно (права приватної власності на спірні частини земельної ділянки), не мав публічно-правових відносин саме з позивачем. Оскаржувані рішення про державну реєстрацію стосувалися реєстрації прав інших осіб, а не позивача.

Натомість, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Скасування рішень щодо державної реєстрації права власності на земельні ділянки за третіми особами є захистом прав позивача на земельну ділянку від їх порушення іншими особами, за якими зареєстровано право щодо того ж самого нерухомого майна.

Позивач фактично обґрунтував позовні вимоги наявністю у нього права оренди та неправомірністю набуття права власності третіми особами і, як наслідок, відсутністю в останніх правомірного інтересу щодо фіксації таких прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Постановляючи оскаржувані ухвали, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано керувалися тим, що цей спір є спором про цивільне право, тобто має приватноправовий характер, а саме є спором позивача та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 щодо прав на частини спірної земельної ділянки, які підлягають державній реєстрації.

Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що спір про скасування рішення щодо державної реєстрації права власності на земельні ділянки має розглядатися як спір, що пов'язаний з порушенням цивільних прав позивача на земельну ділянку іншими особами, за якими зареєстровано право щодо тієї ж земельної ділянки. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь державного реєстратора в якості співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушені прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру.

ТакожВелика Палата Верховного Суду вважає, що оскільки позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто останні були вчинені за заявами інших осіб, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства.

Отже, спір у цій справі не є публічно-правовим. Оскарження рішень про державну реєстрацію права власності на земельні ділянки безпосередньо пов'язане із захистом позивачем свого цивільного права у спорі щодо земельної ділянки з особами, які не заперечують законності дій державного реєстратора з реєстрації за ними права власності на частини цієї ж земельної ділянки. Такий спір має приватноправовий характер. З огляду на суб'єктний склад сторін спору він має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

Зазначена вище правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 4 квітня 2018 року у справі № 817/1048/16, від 18 квітня 2018 року у справі № 804/1001/16 та від 4 вересня 2018 року № 823/2042/16 під час розгляду спорів у подібних правовідносинах.

Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для закриття провадження в цій справі.

За правилами частини першої статті 350 КАС у чинній редакції суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Оскільки закриття провадження у цій справі відповідає правильному застосуванню норм матеріального та процесуального права, касаційну скаргу Підприємства слід залишити без задоволення, а ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2017 року та Харківського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2017 року- без змін.

Керуючись статтями 243, 341, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

1. Касаційну скаргу Приватного підприємства «Золота нива 1» залишити без задоволення.

2. Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. Б. Прокопенко
Судді: Н. О. Антонюк Н. П. Лященко
С. В. БакулінаЛ. І. Рогач
В. В. БританчукО. М. Ситнік
Д. А. ГудимаІ. В. Саприкіна
О. С. ЗолотніковВ. Ю. Уркевич
В. С. КнязєвО. Г. Яновська
Л. М. Лобойко