Справа № 160/9682/18
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2019-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2019 року Справа № 160/9682/18
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Кучма К.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом, в якому просить: визнати протиправними дії та розпорядження Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області, викладене у протоколі від 23 жовтня 2018 року щодо визначення йому розміру щомісячного довічного грошового утримання - 86% від суддівської винагороди виходячи зі стажу роботи на посаді судді 23 роки 8 місяців 3 дні; зобов'язати відповідача, починаючи з 05.09.2018 року призначити та виплатити йому щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90% грошового утримання судді без обмеження граничного, максимального розміру щомісячного довічного грошового утримання, як судді, який на час виходу у відставку мав стаж роботи судді більше 30 років (а.с.5-13).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області від 23.10.2018 року йому, як судді у відставці, було зроблено перерахунок пенсії та довічно призначено з 05.09.2018 року грошове утримання у розмірі 25 760,44 грн., із розрахунку стажу роботи на посаді судді 23 роки 8 місяців 3 дні, загальний процент розрахунку грошового утримання від заробітку 86%. Позивач вважає, що зазначене рішення не відповідає положенням чинного законодавства України, при перерахунку відповідачем не було враховано стаж роботи на посадах безпосередньо пов'язаних з Міністерством юстиції України та підвідомчих йому органів на місцях, а також половина терміну навчання у вищому навчальному закладі та період проходження строкової служби. Тому позивач вважає дії відповідача протиправними, такими, що порушують його права на належне грошове забезпечення, у звязку із чим він звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Ухвалою суду від 26.12.2018 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні в порядку ст.263 КАС України. (а.с.2).
До суду 23.01.2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області зазначило, що позивач з 05.09.2018 року перебуває у нього на обліку та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (далі Закон №1402-VIII), у розмірі 86% від суми суддівської винагороди. Із документів, які надав позивач до звернення, підтверджується обчислення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. №2453-VІ, для визначення права на надбавку за вислугу років, додаткову відпустку, для виникнення права на відставку. Відповідач зазначає, що для визначення відсотку, який необхідно застосовувати для призначення грошового утримання, до стажу судді зараховано 23 роки 9 місяців 3 дні спеціального стажу, що дає право на призначення щомісячного грошового утримання, тому розрахунок проводиться у розмірі 86% від суми суддівської винагороди.
Відповідач вважає, що зарахувати позивачу стаж роботи, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% від заробітку працюючого судді, половину терміну навчання у вищому навчальному закладі та період проходження строкової військової служби, а також період роботи на посаді Першого заступника начальника Управління юстиції в нього не має підстав, оскільки такий стаж не входить до переліку робіт, встановленого ст.137 Закону №1402-VIII, тому просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (а.с.77-81).
До суду 05.02.2019 року позивачем було подано заперечення на відзив на позов, в якому він зазначив, що посилання відповідача на те, що спірні періоди стажу не можуть бути зараховані до стажу роботи судді на підставі відповідних нормативних актів є необґрунтованими, оскільки вони втратили чинність, суперечать як законодавству так і діючій практиці Верховного Суду. Позивач зауважує, що до позову ним подано підтверджуючі документи щодо тих посадових обов'язків, які виконувалися на посаді Першого заступника начальника обласного Управління юстиції, у тому числі, посадову інструкцію, тому вважає період роботи в обласному органі Міністерства юстиції України таким, що підтверджує повноваження щодо керівництва та контролю за діяльністю судів. Позивач зазначає, що відповідач не надав жодного документу, який би спростував його доводи, отже вважає відзив на позов безпідставним, а тому просить позов задовольнити у повному обсязі (а.с.84-85).
Відповідач 08.02.2019 року отримав копію заперечень позивача на відзив на позов з відповідними додатками до нього, але будь-яких пояснень чи заяв щодо нього до теперішнього часу на адресу суду не надіслав.
Керуючись приписами ст.263 КАС України, суд ухвалив розглянути адміністративну справу без повідомлення учасників справи, у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві та запереченнях на відзив на позов, позицію відповідача, викладену у відзиві на позов, дослідивши письмові докази, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та обєктивному розгляді обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно трудової книжки серії БТ-І №2241130: з 20.11.1975 року по 20.11.1977 року проходив строкову військову службу в ОСОБА_2; з 01.09.1981 року по 01.07.1986 року проходив навчання на юридичному факультеті денної форми навчання в Одеському державному університеті імені ОСОБА_3; з 21.06.1987 року по 22.07.1988 року працював народним суддею Євпаторійського міського народного суду; з 25.07.1988 року по 08.04.1990 року працював народним суддею Апостолівського районного народного суду і був зарахований в штат цього же суду за переведенням із Євпаторійського міського народного суду Кримської області; з 09.04.1990 року по 25.08.1999 року працював народним суддею Павлоградського міського народного суду і був призначений головою цього суду (а.с.14-42).
Згідно з наказом Міністерства юстиції України від 24.12.1998 р. №1007/к, позивач з 29.12.1998 року був призначений на посаду Першого заступника начальника Дніпропетровського обласного управління юстиції; згідно з наказом Міністерства юстиції України від 26.12.2002 р. №1266/к з 31.12.2002 року звільнений за переведенням до Державної судової адміністрації України; згідно з наказом Державної судової адміністрації України від 29.12.2002 року з 02.01.2003 року призначений начальником територіального управління Державної судової адміністрації в Дніпропетровській області (а.с.19-21).
Постановою Верховної ОСОБА_4 України від 16.03.2006 року №3565-IV, ОСОБА_1 був обраний суддею Дніпропетровського окружного адміністративного суду (а.с.22), в якому працював до 31.08.2018 року (а.с.35).
Рішенням Вищої ради правосуддя від 10 липня 2018 року №2233/о/15-18 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду у відставку», з урахуванням ухвали Вищої ради правосуддя від 16 серпня 2018 року №2632/о/15-18 «Про виправлення описки в рішенні Вищої ради правосуддя від 10 липня 2018 року №2233/о/15-18», позивача було звільнено з посади судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду, у звязку з поданням заяви про відставку (а.с.44-46).

Відповідно до наказу Голови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.08.2018 року №702-к «Про відрахування судді Кононенка О.В. зі штату», з 31.08.2018 року позивача відраховано зі штату суду у звязку зі звільненням з посади судді у відставку (а.с.43).

Судом також встановлено, що позивач 05.09.2018 року звернувся до структурного підрозділу Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області щодо призначення йому пенсії, як судді у відставці, та рішенням №20 від 23.10.2018 року ОСОБА_1, як судді у відставці, було зроблено перерахунок пенсії та довічно призначено грошове утримання у розмірі 25 760,44 грн., визначивши стаж роботи на посаді судді 23 роки 8 місяців 3 дні, загальний процент розрахунку пенсії від заробітку - 86% (а.с.51).

Не погоджуючись із таким призначенням, позивач 05.11.2018 року звернувся до відповідача зі скаргою з вимогою здійснити відповідний перерахунок, та просив виправити помилку в розрахунку його стажу роботи, визначити новий розмір грошового утримання і надати відповідь поштою в строк зазначений в законі (а.с.52-53).

Листом від 20.11.2018 року №К17685-18 «Про розгляд звернення», відповідач повідомив, що грошове утримання призначено у розмірі 86% від суми суддівської винагороди у сумі 29 954 грн., яка зазначена у довідці від 31.08.2018 р. №68, виданій Дніпропетровським окружним адміністративним судом, тому розмір грошового утримання становить 25 760,44 грн. (29 954 грн. x 86%). Розділом III Прикінцеві та перехідні положення Закону №1798 внесено зміни до п.25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яким визначено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу. В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80% суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів». За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону». Отже, для визначення відсотку, який необхідно застосовувати для призначення грошового утримання, до стажу судді зараховано 23 роки 9 місяців 3 дні спеціального стажу, що дає право на призначення щомісячного грошового утримання, тому розрахунок проводиться у розмірі 86% від суми суддівської винагороди.

Аналізуючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Так, листом Державної судової адміністрації України від 16.02.2007 р. №17-971/07 «Щодо надання дозволу на отримання щомісячного грошового утримання», Дніпропетровському окружному адміністративному суду було повідомлено щодо призначення голові ОСОБА_1 щомісячного грошового утримання як працюючому судді відповідно до Указу Президента України від 10.07.1995 р. №584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів», а саме зазначено, що стаж роботи на посаді судді станом на 01.03.2007 року позивача становить 12 років 3 місяці 2 дні. До стажу роботи відповідно до Закону України «Про статус суддів» та Указу Президента України від 10.07.1995 р. №584/95 зараховується: робота на посаді Першого заступника начальника Управління юстиції - 3 роки 4 місяці 6 днів; половина терміну навчання у вищому навчальному закладі - 2 роки 5 місяців; період проходження строкової військової служби - 1 рік 11 місяців 22 дні. Усього - 20 років. На підставі викладеного, суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Кононенко О.В. має право на отримання щомісячного грошового утримання з 01.03.2007 року (а.с.47).

Таким чином, листом Державної судової адміністрації України від 16.02.2007 р. №17-971/07 підтверджується, що відповідачем не було враховано позивачу до відповідного стажу роботи на посаді судді половини терміну навчання у вищому навчальному закладі, а саме 2 роки 5 місяців, стажу роботи на посадах безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів Міністерства юстиції України та підвідомчих йому органів на місцях - 3 роки 4 місяці 6 днів та періоду проходження строкової військової служби у ОСОБА_2 - 1 рік 11 місяців 22 дні, а враховано для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді.

Згідно із пунктом 54 Рекомендації CM/Rес (2010)12) від 17 листопада 2010 року Комітету ОСОБА_4 Європи, державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки - "оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці".

Виходячи з наведеного, конституційний статус судді зумовлює обов'язок держави гарантувати достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому, у зв'язку із досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці - щомісячне довічне грошове утримання. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а виступає засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Аналогічні висновки, також, висловленні у рішенні ОСОБА_4 суддів України «Щодо обчислення стажу роботи для виникнення права на відставку, надбавку за вислугу років та додаткову відпустку» від 12 березня 2015 року №20 (а.с.54-57).

Слід зазначити, що розрахунком стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 31.08.2018 року підтверджується стаж роботи ОСОБА_1, а саме: 27 років 01 місяць 10 днів (а.с.49-50).

Також, в рішенні Вищої ради правосуддя від 10 липня 2018 року №2233/о/15-18 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду у відставку» зазначено, що документи свідчать, що суддя Кононенко О.В. має достатній для звільнення у відставку стаж роботи, визначений на підставі статей 116, 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а також абзацу четвертого пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону у редакції Закону України «Про Вищу раду правосуддя» (а.с.44).

Так, стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання є єдиним, обраховується та встановлюється (з'ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 06 березня 2018 року у справі №308/6953/17, від 19 червня 2018 року у справі №243/4448/17, від 11 вересня 2018 року у справі №428/4671/17, від 01 жовтня 2018 року у справі №541/503/17, від 17 жовтня 2018 року у справі №140/263/17, від 23 жовтня 2018 року у справі №686/10100/15-а.

Відповідно до постанови КМУ від 03.09.2005 року №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів», до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Згідно з Указом Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» №584/95 від 10.07.1995 року (чинним на час виникнення спірних правовідносин), до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу", час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно із ст.62 Закону №1788-XII та ч.1 ст.48 КЗпП України, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом ОСОБА_4 України.

Судом встановлено, що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1, що з 20.11.1975 року по 20.11.1977 року позивач дійсно проходив строкову військову службу в ОСОБА_2, а з 01.09.1981 року по 01.07.1986 року проходив навчання на юридичному факультеті денної форми навчання в Одеському державному університеті імені ОСОБА_3 (а.с.14-42).

Отже, половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі та період проходження строкової військової служби підлягають зарахуванню позивачу до спеціального стажу, враховуючи, що стаж його роботи на посаді судді не менш як 10 років.

Також, судом встановлено, що на посаду судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду позивача було обрано безстроково Постановою Верховної ОСОБА_4 України 16 березня 2006 року №3565- IV та включено до складу суду з 01.02.2007 року.

На той час діяв Закон України «Про статус суддів» №2862-ХІІ від 15 грудня 1992 року, який зараховував до стажу роботи судді час роботи на посадах безпосередньо пов'язаних з Міністерством юстиції України та підвідомчих йому органів на місцях.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010 року, який також зберігав визначений стаж судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом (п.11. Розділ XIII перехідних положень).

Абзацом 2 ч.2 ст.43 цього Закону передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Згідно із відомостями, зазначеними у трудовій книжці ОСОБА_1, з 26.08.1999 року по 31.12.2002 року він працював та виконував відповідну роботу Першим заступником начальника Дніпропетровського обласного управління юстиції, загальний стаж склав 3 роки 4 місяці 6 днів, тому, суд вважає цей стаж також таким, що підлягає зарахуванню позивачу до спеціального стажу.

Частиною 4 статті 43 Закону №2453-VI встановлено, що суддя у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді.

Також, рішенням ОСОБА_4 суддів України № 42 від 16.04.2015 року було визначено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності Законом «Про забезпечення права на справедливий суд» зберігають визначення стажу роботи і посаді судді відповідно до законодавства, що діяло до набрання ним чинності, у звязку з чим стаж роботи нарахований відповідно до діючого законодавства на момент набрання чинності Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» перерахуванню не підлягає.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами ст.ст.21, 22 Конституції України, права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до ч.6 ст.47 та п.8 ч.4 ст.48 Закону №2453-VI, незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Частиною 1 ст.126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

Крім того, Конституційний Суд України у мотивувальній частині Рішення від 14 грудня 2011 року №18-рп/2011 вказав на неможливість звуження змісту та об'єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

До цього Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у рішеннях, а саме: від 24 червня 1999 року №6-рп/99, від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18 червня 2007 року №4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів); рішення № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року.

Також, в рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3-рп/2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абз.2 розділу 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

Відповідно до пункту 11 Основних принципів незалежності судових органів (схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року) термін повноважень суддів, їх незалежність, безпека, відповідна винагорода, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.

Вищенаведене узгоджується з положеннями Європейської хартії про закон "Про статус суддів" від 10 липня 1998 року, згідно яких рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 14 жовтня 2010 року (справа «Щокін проти України») зазначив, що відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обовязків осіб, національні органи зобовязані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06 березня 2018 року у справі №234/8701/17.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.

Відповідно до п.25 розділу XII Закону України «Про судоустрій і статус суддів» 1402-VIII від 02 червня 2016 року, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної ОСОБА_4 України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст.132 із наступними змінами).

За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років, розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90% суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону, у звязку з чим, суд вважає, що саме 90% повинен був встановити відповідач враховуючи, що стаж позивача необхідний для обчислення утримання складає більше 30 років.

Суд вважає, що рішення, прийняте відповідачем 23.10.2018 року не відповідає положенням чинного законодавства, а саме, відповідно до абз.4 п.34 розділу XII прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (відомості Верховної ОСОБА_4, 2016 №31 ст.545 в редакції Закону №1798-VІІІ від 21.12.2016 року), судді призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає протиправними дії та розпорядження відповідача, викладене у протоколі від 23.10.2018 року щодо визначення позивачу розміру щомісячного довічного грошового утримання - 86% від суддівської винагороди виходячи зі стажу роботи на посаді судді 23 роки 8 місяців 3 дні.

Суд також звертає увагу, щодо посилання відповідачем на п.25 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII, яким визначено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу, суд зазначає, що звернувшись до суду з даним позовом, позивач не оскаржує суму призначеного розміру щомісячного довічного грошового утримання, предметом спору є саме розрахований відповідачем стаж роботи на посаді судді Кононенка О.В., а саме - 23 роки 8 місяців 3 дні, на підставі якого йому визначено щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 86% від суддівської винагороди.

Щодо позовної вимоги позивача про зобов'язання відповідача починаючи з 05.09.2018 року призначити йому та виплатити щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90% грошового утримання судді, без обмеження граничного, максимального розміру щомісячного довічного грошового утримання, як судді, який на час виходу у відставку мав стаж роботи судді більше 30 років, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.58 Закону №1058-IV, Пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов'язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.

Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії, а також забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій.

Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області, як територіальний орган Пенсійного фонду України, згідно Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 р. №28-2, здійснює повноваження щодо реалізації державної політики з питань пенсійного забезпечення.

Відповідно до покладених завдань, територіальний орган Пенсійного фонду України призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, допомогу на поховання та інші виплати соціальних виплат відповідно до законодавства.

Пунктом 3 розділу І Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 р. №3-1 (далі Порядок №3-1), передбачено, що днем звернення за призначенням щомісячного довічного утримання вважається день прийняття органом, що призначає щомісячне довічне утримання, заяви та документів, перелік яких наведено в розділі IIІ цього Порядку.

Відповідно до п.1 розділу ІІ Порядку №3-1, заява про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та довідка про розмір суддівської винагороди подається до органів, що призначають щомісячне довічне утримання.

Пунктом 3 розділу ІІ Порядку №3-1 передбачено, що звернення за перерахунком щомісячного довічного утримання проводиться в разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

Згідно із п.3 розділу ІV Порядку №3-1, не пізніше 10 днів після надходження заяви з необхідними для призначення щомісячного довічного утримання документами або надання додаткових документів орган, що призначає щомісячне довічне утримання, розглядає подані документи та приймає рішення про призначення щомісячного довічного утримання або відмову в його призначенні відповідно до пункту 5 розділу І цього Порядку.

За викладених обставин, враховуючи, що призначення пенсії є виключною компетенцією Пенсійного фонду, суд вважає належним способом захисту прав позивача є зобовязання відповідача повторно розглянути заяву щодо призначення та виплати позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90% грошового утримання судді, без обмеження граничного, максимального розміру щомісячного довічного грошового утримання, як судді, який на час виходу у відставку мав стаж роботи судді більше 30 років, починаючи із 05.09.2018 року, з урахуванням висновків суду.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 07.03.2018 року у справі №233/2084/17.

Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з викладених вище підстав.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 3 ст.139 КАС України встановлено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати субєкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як видно з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, повязані зі сплатою судового збору за подання позову до суду у розмірі 704,80 грн., що документально підтверджується оригіналом квитанції №0.0..1 від 18.12.2018 року, наявною в матеріалах справи (а.с.3), тому враховуючи, що судом позов задоволено частково, суд присуджує на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суму сплаченого судового збору у розмірі 352,40 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 134, 139, 205, 241-246, 250, 263 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії та розпорядження Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, викладене у протоколі від 23.10.2018 року щодо визначення ОСОБА_1 розміру щомісячного довічного грошового утримання - 86% від суддівської винагороди виходячи зі стажу роботи на посаді судді 23 роки 8 місяців 3 дні.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву щодо призначення та виплати ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90% грошового утримання судді, без обмеження граничного, максимального розміру щомісячного довічного грошового утримання, як судді, який на час виходу у відставку мав стаж роботи судді більше 30 років, починаючи з 05.09.2018 року, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позову відмовити.

Присудити за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі у розмірі 352,40 грн. (триста п`ятдесят двi гривнi 40 копiйок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України та може бути оскаржено в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційної-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Суддя Кучма К.С.