Справа № 826/20130/15
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2019-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

02 квітня 2019 року

Київ

справа №826/20130/15

адміністративне провадження №К/9901/7969/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого Гриціва М.І.,

суддів: Берназюка Я.О., Коваленко Н.В.,

розглянув у письмовому провадженні за матеріалами справи касаційну скаргу ОСОБА_1, яка діє через представника - ОСОБА_2, на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 квітня 2016 року (суддя Огурцов О.П.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2016 року (судді Хрімлі О.Г., Ганечко О.М., Літвіна Н.М.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації (далі - Райдержадміністрація) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 через представника звернулася до адміністративного суду з позовом, в якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення Райдержадміністрації від 30 квітня 2015 року № 108-108/ОП/3-550-3311, викладеного у формі листа (далі - Спірне рішення); зобов'язати прийняти рішення про передачу квартири АДРЕСА_1 на підставі заяви ОСОБА_1 від 16 квітня 2015 року у власність.

Вимоги мотивує тим, що відповідач протиправно відмовив позивачу у приватизації квартири, оскільки посилання відповідача на документ вісімнадцятирічної давнини є безпідставним, позаяк обстеження стану жилих будинків державного і громадського житлового фонду провадиться не менше одного разу на п'ять років.

Суди встановили, що 16 квітня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Райдержадміністрації із заявою про приватизацію квартири АДРЕСА_1.

Райдержадміністрація листом від 30 квітня 2015 року № 108-108/ОП/3-550-3311 повідомила позивачку, що підстави для задоволення заяви відсутні, оскільки відповідно до пункту 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», не підлягають приватизації квартири, будинки, житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей). Жовтнева районна державна адміністрація м. Києва розпорядженням від 28 травня 1997 року № 750 «Про результати перевірки санітарного стану та комунального обслуговування будинків по вул. Добрузькій, Потебні, Яна Райніса, Далекій» частину будинків на цих вулицях визнала такими, що не відповідають вимогам, які пред'являються до жилих приміщень, не придатними для проживання та ветхими, в тому числі будинок № АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідача та вважаючи його протиправним, позивачка звернулася до суду з цим позовом.

Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 14 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовив.

Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 26 травня 2016 року рішення суду першої інстанції залишив без змін.

ОСОБА_1 не погодилася із цими рішеннями і через представника подала касаційну скаргу про їх скасування та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначила доводи аналогічні тим, що містяться у позовній заяві, та додала, що суди надали неправильну оцінку доказам у справі.

Верховний Суд переглянув судові рішення в межах доводів касаційної скарги і дійшов висновку про таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), у редакції, чинній на момент розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій під час розгляду спору виходили з того, що цей спір є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку колегії суддів, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Аналогічна норма міститься у пункті 1 частини першої статті 19 КАС, у чинній на сьогодні редакції, яка передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

У справі, про перегляд судових рішень в якій подано скаргу, спір стосується правомірності відмови суб'єкта владних повноважень здійснити приватизацію квартири та зобов'язання здійснити її приватизацію у власність.

Конституційний Суд України в Рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні - це акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Місцеві державні адміністрації можуть бути як суб'єктами приватних правовідносин, так і суб'єктами публічних правовідносин. Причому статус державних органів влади визначається виключно нормами публічного права, незалежно від того, які права - цивільні чи публічні вони мають намір реалізувати.

Суд зазначає, що у цій справі спір пов'язаний з реалізацією житлових прав громадян, зокрема прав на користування жилим приміщенням, його приватизацію, тобто із цивільним правом. Відповідач у таких відносинах владних управлінських функцій щодо позивача не здійснює, а є особою, яка представляє власника майна житлового фонду. Права, за захистом яких звернулась до суду ОСОБА_1, виникають із житлових правовідносин.

Спір про захист права конкретної фізичної особи на житло є не публічним, а приватно-правовим. Держава, юридичні особи публічного права, можуть бути учасниками цивільних відносин, а розгляд такого спору між ними проводиться за правилами цивільного судочинства.

У цьому випадку той факт, що відповідачем є місцева державна адміністрація, не змінює правову природу спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2008 року (справа № 21-1540во06) та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року (справа № 11-124апп18).

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Не обговорюючи питання правильності застосування судами норм житлового законодавства, колегія суддів вважає, що в зазначеній вище правовій ситуації суди помилково розглянули справу в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 354 КАС порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а провадження в адміністративній справі - закриттю.

Отож, касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню в частині вимоги про скасування постановлених у справі судових рішень.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 354, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

постановив:

касаційну скаргу ОСОБА_1, яка діє через представника - ОСОБА_2, задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 квітня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2016 року скасувати і закрити провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Гриців

Судді: Я.О. Берназюк

Н.В. Коваленко