Справа № 420/133/19
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2019-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/133/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., за участю секретаря судового засідання Рижук В.І., перекладача Боячко К.В., позивача ОСОБА_1, представника позивача - адвоката Маркочевої Н.В. (за ордером), представника відповідача - Погожого Д.В. (за довіреністю), розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, в якому позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 22.12.2018 року №431-18, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в 2013 році він звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про надання статусу біженців в Україні. Рішенням ДМС України від 09.03.2016 року №123-16 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вказав, що рішення було оскаржено у судовому порядку. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 04.07.2016 року скасовано рішення ДМС України від 09.03.2016 року №123-16 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте, як зазначив позивач, 08.01.2019 року він повторно отримав повідомлення №2 від 04.01.2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач зазначив, що він є громадянином Гвінеї, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач не може повернутися до країни своєї громадської належності через переслідування за політичні переконання.

Ухвалою від 14.01.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання на 13.02.2019 року на 10:00 год.

Ухвалою від 14.01.2019 року у відповідача витребувано докази.

Підготовче засідання 13.02.2019 року відкладено на 27.02.2019 року на 12:00 год. у зв'язку з неявкою у підготовче засідання перекладача.

Ухвалою від 27.02.2019 року закрито підготовче провадження у справі і призначено справу до судового розгляду по суті на 15.03.2019 року на 10:00 год.

У зв'язку з неявкою у судове засідання 15.03.2019 року перекладача, розгляд справи було відкладено на 27.03.2019 року на 15:30 год.

У судове засідання, призначене на 27.03.2019 року на 15:30 год., з'явилися позивач, представник позивача та представник відповідача.

Під час судового розгляду справи позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував. 08.02.2019 року представник відповідача надав письмовий відзив на позов, в якому зазначив, що органами міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вимогам п.1 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, перевіркою ДМС України підтверджено відсутність умов, передбачених п.13 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Представник відповідача вказав, що органами міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що виїзд з країни громадянського походження, зі слів позивача, відбувся 30.12.2012 року на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 та одноразової візи типу НОМЕР_2. Звернення із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відбулось 31.01.2013 року. За результатами всебічного розгляду заяви, ДМС прийняла рішення від 09.03.2016 року №123-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення позивач оскаржив до суду, та постановою Одеського окружного адміністративного суду від 04.07.2016 року по справі №815/1656/16, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 31.08.2016 року, територіальний підрозділ ДМС зобов'язано повторно розглянути заяву особи. На виконання судових рішень ДМС України прийняла рішення від 23.01.2017 року №03-17 про повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представник відповідача зазначив, що відповідно до особової справи позивача, в країні громадянської належності (Гвінея) позивач був членом опозиційної політичної партії «Союз демократичних сил Гвінеї» та приймав участь в антивладних акціях протесту 27.08.2012 року, які були розігнані представниками правоохоронних структур країни. Виїзд з країни здійснено через побоювання зазнати подальшого тиску та арешту з боку вищевказаних структур, які, зі слів позивача, намагалися в подальшому його розшукати. В ході опитування позивач повідомив, що має додаткові побоювання щодо повернення до Гвінеї через ймовірне переслідування з боку представників діючої влади країни за ознакою належності до етнічної групи пулар (фульбе). В ході опитування під час процедури повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (протокол співбесіди від 16.03.2017 року) позивач не надав нової інформації стосовно соціально-політичної ситуації на території Гвінеї.

Представник відповідача вказав, що аналізом ІКП встановлено, що протягом 2015 року на території Гвінеї відбувалися сутички між представниками влади та демонстрантами, зафіксовані порушення прав людини, які у свою чергу пов'язані із участю демонстрантів в несанкціонованих мітингах, незаконному використанні зброї та порушенням загального порядку. Відповідно до отриманих пояснень позивача, він особисто більше 5 разів приймав участь у мітингах проти діючої влади, водночас жодного разу не затримувався представниками правоохоронних структур Гвінеї.

Також представник відповідача зазначив, що за матеріалами особової справи позивача відсутні елементи, які б вказували на порушення основоположних прав та свобод позивача як під час проживання в країні громадянської належності, так і після в'їзду на територію України. Зі слів позивача встановлено та документальними доказами підтверджено, що в жовтні 2012 року позивач особисто звертався до судових інстанцій Гвінеї для підтвердження факту народження для збирання усіх необхідних документів для оформлення української візи.

Представник відповідача вказав, що за інформацією по країні походження (ІКП), починаючи з 2016 року президент Гвінеї проводить постійні зустрічі з представниками опозиційних політичних сил, зокрема, лідером «Союзу демократичних сил Гвінеї» Селоу Далейн Діалло, з яким позивач ототожнює свою минулу діяльність, зазначені зустрічі спрямовані на недопущення насильства та координації спільних дій.

Станом на теперішній час політична партія «Союз демократичних сил Гвінеї» (UDDG) відіграє значну роль в політичному житті країни, зокрема, її представники посідають 37 місць в Національній Асамблеї країни. Зазначена інформація спростовує твердження позивача про існування фактів переслідування навіть стосовно впливових членів вказаної політичної партії. Відповідно до веб-сайту політичної партії, її президент Селоу Далейн Діалло станом на теперішній час готується до участі у президентських виборах у країні в 2020 році.

Представник відповідача вважав, що за час перебування позивача на території України соціально-політична ситуація в Гвінеї не зазнала суттєвих погіршень, враховуючи відсутність попередніх доведених елементів переслідувань позивача в країні його громадянської належності.

В ході опитування позивач повідомив, що 25.01.2010 року він отримав членський квиток на зборах політичної партії «Союз демократичних сил Гвінеї». В подальшому, позивач не зміг навести обґрунтованих пояснень щодо відсутності в нього оригіналу зазначеного документу, зважаючи на те, що не він особисто, а члени його родини збирали усі необхідні документи для його виїзду з Гвінеї.

Представник відповідача зазначив, що документи, які надані позивачем на підтвердження елементу власного переслідування, зокрема, копія членського квитка та копія повідомлення про розшук ретельно проаналізовані під час повторного розгляду заяви, останні визнано фальсифікованими ДМС України. В свою чергу, документи, що посвідчують особу (паспортний документ), судові рішення щодо підтвердження факту народження та документи про освіту вважаються оригінальними документальними доказами, однак які, у свою чергу, не мають відношення до історії переслідування позивача.

Представник відповідача вказав, що матеріалами особової справи позивача встановлено, що позивач не зазнавав переслідування, дискримінації, насильства, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання під час проживання в країні громадянської належності. Зі слів позивача, законодавство країни громадянської належності він не порушував, до кримінальної відповідальності не притягувався. Також встановлено, що найближчі родичі позивача (матір та брат) залишились проживати в м. Конакрі, місце постійного проживання не змінювали, будь-яких утисків або дискримінації не зазнавали. Відповідно до актуальної ІКП (Бюро з питань імміграції та біженців Канади), Гвінея активно співпрацює зі світовим країнами та міжнародними організаціями з питань реінтеграції осіб, клопотання яких були відхилені, шляхом сприяння повернення до країни громадянської належності та подальшого возз'єднання із членами родин, підтримка надається навіть примусово депортованим особам.

Представник відповідача вважав, що виїзд позивача з Гвінеї відбувся через причини, які не пов'язані із переслідуванням або побоюванням зазнати серйозної шкоди, зазначене додатково підтверджується актуальною ІКП, відповідно до якої, вихідці з Гвінеї є лідерами за кількістю нелегальних мігрантів в країнах ЄС.

Заслухавши вступне слово позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що 29.12.2012 року позивач вибув з Гвінеї авіарейсом Конакрі (Гвінея) - Касабланка (Марокко) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна). Державний кордон України перетинав 30.12.2012 року легально на підставі національного паспорту серії НОМЕР_1, виданого Центральним управлінням кордонної поліції Конакрі 11.06.2011 року та одноразової візи типу НОМЕР_2.

31.01.2013 року ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах біженців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Заява позивача прийнята до розгляду згідно Наказу Управління від 19.02.2013 року №15 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (а.с. 5-6, 106).

За результатами розгляду особової справи заявника, Управління дійшло висновку, що громадянин Гвінеї ОСОБА_1 не підпадає під критерії визначення біженця та особи, яка потребує додаткового захисту у відповідності статті 1 Закону, що оформлено Висновком про відмову у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту від 19.02.2016 року (а.с. 132-139).

Вказане рішення Управління обґрунтоване тим, що результатом розгляду встановлено відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійного проживання заявника наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти.

Крім того у висновку зазначено, що виїзд позивача за межі країни громадянського походження пов'язаний з метою пошуку роботи та легалізації на території України.

У висновку не заперечується, що інформація, яку надав заявник при зверненні до управління, щодо політичної ситуації в країні походження, діяльності партії, її мети, цілей, організації мітингів є достовірною та послідовною, але вона є загальновідомою і міститься у мережі Інтернет. Разом з тим заявником не зазначено додаткової інформації щодо власних обов'язків у партії.

Управління не прийняло до уваги документальне підтвердження заявника, а саме: членський квіток партії та копію повідомлення про оголошення у розшук, через відсутність фотокартки, а також зазначило, що в обох документах професія заявника вказана - «студент», в той час, як на момент видання обох документів, він навчання закінчив.

Рішенням ДМС України №123-16 від 09.03.2016 року, з посиланням на пункти 1 та 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», висновок Управління підтримано, у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в Україні громадянину Гвінеї ОСОБА_1 відмовлено (а.с. 140).

31.03.2016 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 141).

Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України, позивач звернувся з позовом до суду про його скасування та зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 04.07.2016 року по справі №815/1656/16, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.11.2016 року та постановою Верховного Суду від 04.04.2018 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №123-16 від 09.03.2016 року та зобов'язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №123-16 від 09.03.2016 року про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 52-56, 150-157, 162-164).

На виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 04.07.2016 року, 23.01.2017 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №03-17, яким зобов'язано Головне управління ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Гвінеї ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення Державної міграційної служби України від 09.03.2016 року №123-16 (а.с. 168).

За результатами розгляду особової справи заявника № 2013OD0045, Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області 20.11.2018 року складено висновок про доцільність відмовити громадянину Гвінеї ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (а.с. 57-66).

Рішенням Державної міграційної служби України від 22.12.2018 року №431-18 з посиланням на ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", висновок Головного управління державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 51).

08.01.2019 року позивач отримав повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області за №2 від 04.01.2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС України від 22.12.2018 року №431-18 (а.с. 49).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08 липня 2011 року №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до частини п'ятої статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону № 3671-VI, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п.195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Частиною другою статті 13 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Відповідно до доповіді УВКБ ООН з прав людини у Гвінеї від 21 січня 2016 року:

п.10 У період з квітня по жовтень 2015 року відбулось безліч зіткнень між співробітниками правоохоронних органів і групами демонстрантів і між прихильниками президентського руху і прихильниками опозиції, в ході яких в результаті насильницьких дій протестуючих і надмірного застосування сили співробітниками поліції було вбито і поранено кілька людей;

п.14 За наявною інформацією, 07 жовтня 2015 року жандарми відкрили вогонь по прихильниках опозиційної партії "Союз демократичних сил Гвінеї", які зібралися в Ваніндаре в районі ринку II, Конакрі. За наявними даними, один 23-річний чоловік помер від кульового поранення, ще один був поранений і понад 100 осіб були затримані;

п.19 Співробітники сил безпеки також проводили масові затримання в ході демонстрацій і заарештовували прихильників опозиції. У квітні і травні 2015 року співробітники Відділення Управління Верховного комісара у Гвінеї відвідали поліцейські дільниці та відділення жандармерії, де вони зустрілися з більш ніж 100 особами, затриманими в зв'язку з демонстраціями, проведеними опозицією. Деякі з них заявили, що вони були затримані на вулиці або у себе вдома. (http://www.refworld.org.ru/type,COUNTRYREP,,,56d6b2744,0.html).

Також згідно інформації керівника Human Rights Watch у Східній Африці наявне розпалювання міжетнічної конфронтації, президент показав чіткий фаворизм на цивільну службу та міністерські пости (http://www/ecoi.net/locallink/206842/312148 en.html/).

З інформації по країні походження також вбачається: "З тих пір, як в 2010 році Гвінея повернулася до цивільного правління після військового перевороту 2008 року і десятиліть авторитарного правління, вибори характеризуються насильством, затримкою й іншим. Уряд використовує обмежувальні кримінальні закони для запобігання розбіжностей, а етнічні розбіжності і повсюдна корупція часто посилюють політичні суперечки. Регулярне насильство над цивільними особами з боку військових і поліцейських сил відображає глибоко укорінену культуру безкарності" (https://freedomhouse.org/report/freedom-world/2018/guinea).

Отже, зазначене свідчать про наявність переслідування представників опозиційних політичних сил, до яких відносить себе позивач.

Як зазначено судом вище, частиною п'ятою статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, відповідно до п.4 частини першої статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 чи п.13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Суд не бере до уваги висновки відповідача про фальсифікацію документів через відсутність фотокартки на членському білеті та повідомлення про оголошення позивача в розшук, оскільки з матеріалів особової справи позивача вбачається, що при проведені анкетування 31 січня 2013 року, співбесіди 19 лютого 2013 року, співбесіди 16 березня 2017 року та повторної співбесіди 23 березня 2017 року жодного уточнюючого питання стосовно зазначених відомостей від працівників до заявника не надходило, додаткова інформація по вказаним обставинам у позивача не з'ясовувалась та не перевірялась.

При цьому, позивач під час співбесід у 2017 році докладно відповів на усі питання щодо його прийняття до партії, керівництва партії, її діяльності, а також своїх обов'язків як члена UFDG (Об'єднання демократичних сил Гвінеї), щодо обставин участі у мітингу, який влада розігнала 27.08.2012 року.

Стосовно відсутності на членському квитку фотокартки позивача слід зазначити, що форма цього квитка (а.с. 223) не передбачає місця для вклеювання фотокартки.

Доводи відповідача щодо написання у членському квитку та повідомленні про оголошення у розшук позивача у графі "професія" - студент, хоча позивач закінчив університет у 2010 році - суд до уваги не бере, оскільки "рід занять" - студент зазначено і в паспорті позивача, виданому у 2011 році (а.с. 214-216). Цю обставину позивач пояснив тим, що до працевлаштування за документами він вважається студентом.

Також суд вважає безпідставними та необгрунтованими жодним доказом посилання ДМС на те, що членський квиток та повідомлення про оголошення у розшук є сфальсифікованими, оскільки перевірка цих обставин відповідачем не здійснювалася.

Чинні міжнародні договори, до яких приєдналася Україна, є частиною національного законодавства України згідно Конституції України.

Право на життя і заборона катувань також закріплені в наступних ратифікованих Україною міжнародних договорах:

1. Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 р., зокрема стаття 3: "Жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань".

2. Конвенція, стаття 2: "Право кожного на життя охороняється законом"; стаття 3: "Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню".

Норми Конвенції тлумачаться в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ; Суд).

Практика використання рішень ЄСПЛ врегульована Законом України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", статтею 17 якого визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною другою статті 8 КАС встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

За загальною практикою ЄСПЛ, ситуація загального насильства також може прирівнюватися до тортур та нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. І при цьому заявник не повинен демонструвати особливі відзначні деталі інакші, ніж загальна ситуація насилля в країні походження.

Так, ЄСПЛ у справі "Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства" (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Враховуючи наведену судом ІКП (Гвінея) позивач має цілком обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через політичні переконання.

Суд зазначає, що позивач під час звернення за захистом до органів ДМС України зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України від 22.12.2018 року №431-18, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняте ДМС України протиправно та підлягає скасуванню.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає наступне.

Дана вимога позивача не підлягає задоволенню, оскільки обрання конкретної форми захисту є дискреційним повноваженням відповідача.

У той же час, суд враховує, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 04.07.2016 року по справі №815/1656/16, яка набрала законної сили 31.08.2016 року, суд зобов'язував Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, відповідач при новому розгляді заяви позивача не врахував усіх встановлених судом обставин, та повторно прийняв необґрунтоване рішення про відмову позивачу в наданні захисту в Україні.

Згідно ч.3 ст.245 КАС України, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності та необхідність належного захисту порушених прав позивача, суд вважає за можливе, відповідно до ч.2 ст.9 КАС України, виходячи за межі позовних вимог, та відповідно до приписів ч.3 ст.245 КАС України, зобов'язати Державну міграційну службу України вирішити питання щодо надання ОСОБА_1 захисту в Україні, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Саме у такий спосіб, на думку суду, можливий ефективний захист порушених прав позивача, оскільки на відповідача покладається конкретний обов'язок щодо надання позивачу захисту в Україні, а тому вимога позивача про зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту задоволенню не підлягає, як така, що покладає на відповідача обов'язок діяти в один з двох запропонованих позивачем способів.

При цьому суд не перебирає на себе дискреційні повноваження відповідача, які полягатимуть у визначенні виду захисту, чи то визнання позивача біженцем, чи то особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 захисту підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, ст.ст. 241-246, п.15.5 ч.1 розділу VII КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1) до Державної міграційної служби України (адреса: вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ) - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 22.12.2018 року № 431-18, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України вирішити питання щодо надання ОСОБА_1 захисту в Україні, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні решти позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П'ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 08 квітня 2019 року.

Суддя В.В. Андрухів

.