Справа № 1.380.2019.000344
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2019-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№1.380.2019.000344
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2019 року м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючий суддя Коморний О.І.,

секретар судового засідання Редкевич О.Р.

з участю:

представник позивача ОСОБА_1

представник відповідача Долінський О.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянки Туреччини ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України.

Обставини справи.

Громадянка Туреччини ОСОБА_2 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою у якій міститься вимога визнати протиправним та скасувати Постанову начальника відділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження штабу Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 22 травня 2018 року про заборону в'їзду в Україну строком на три роки громадянці Туреччини ОСОБА_2 (паспорт громадянина серія НОМЕР_1 від 26.06.2018 р).

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що Постанова від 22.05.2018 року є необґрунтованою, тобто прийнятою без урахування дослідження всіх обставин, які мають значення для прийняття спірного рішення, не дотримані принципи сумлінності і розумності, а також істотно порушений принцип пропорційності, в тому числі не дотриманий необхідний баланс між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямована ця Постанова. Вказує, що заборона на в'їзд в Україну строком на 3 роки здійснюється тільки в порядку ст. 13 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», тому необґрунтованим в Постанові є посилання на ст. 14 цього Закону. Стверджує, що зі змісту цієї Постанови випливає, що відносно неї прийнято рішення про заборону в'їзду не у зв'язку з тим, що вона незаконно перетинала державний кордон України, а за те, що в зв'язку з даним діянням була затримана. Зазначає, що затримання оформлене Постановою Мостиського районного суду Львівської області від 16.05.2018 року, яке було докладено до Постанови від 22.05.2018 року, в якому зазначено, що затримання здійснене виключно з метою забезпечення передачі згідно з міжнародними договорами України про реадмісію. Згідно з даною постановою суду представник Мостиського прикордонного загону просив суд позивача затримати з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, оскільки у позивача відсутні документи, на підставі яких позивач може виїхати з території України, і відповідно є перешкоди проведенню процедури реадмісії, відсутні законні підстави для перебування на території України, відсутні гроші і джерела доходу на території України, а також позивач не має родинних зв'язків і не знає ні української, ні російської мови. Суд з цими доводами представника Мостиського прикордонного загону погодився і прийняв вищевказану постанову. Таким чином, висновки, викладені в мотивувальній частині Постанови від 22.05.2018 року є не вірними, не обґрунтованими і таким чином, посадова особа не має право вказати в даному рішенні про те, чого не відображено в постанові суду, отже, ця обставина є підставою для визнання його протиправним та підлягає скасуванню. Також зазначає, що оскаржуване рішення прийнято з рядом порушень Інструкції про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства та без врахування всіх обставин справи.

Ухвалою від 25.02.2019 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідач 12.03.2019 р. подав відзив на позовну заяву у якому проти позовних вимог заперечує повністю. Позиція відповідача полягає у тому, що рішення про заборону в'їзду прийнято у відповідності до вимог Інструкції про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, Закону України «Про Державну прикордонну службу України», Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Закону України «Про виконавче провадження». Прийняттю рішення передувало затримання громадянки Туреччини ОСОБА_2 13.05.2018 року о 13.35 год. прикордонним нарядом «Прикордонний патруль спільно з дільничним інспектором прикордонної служби відділення прикордонної служби «Шегині» у напрямку 508 прикордонного знаку па відстані 250 м від лінії державного кордону, на території Мостиського контрольованого прикордонного району Львівської області, під час спроби незаконного перетину державного кордону України до Республіки Польща, в групі з громадянами Туреччини ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Вказує, що позивачка порушила ст.9 Закону України «Про державний кордон України» та своїми діями допустила правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч.2 ст. 204-1 КУпАП. Вказує, що Інструкцією передбачено прийняття органом охорони державного кордону рішення про заборону в'їзду в Україну іноземцю в разі якщо іноземця затримано у межах контрольованого прикордонного району під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України. Зазначає, що позивачку ОСОБА_2 затримано під час спроби незаконного перетину державного кордону України до Республіки Польща, а ч.2 ст. 14 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що Іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку. Таким іноземцям та особам без громадянства забороняється в'їзд в Україну строком на три роки. Відомості про них в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в'їзд в Україну або тимчасово обмежується право виїзду з України. Оскільки ОСОБА_2 13.05.2018 року скоєно правопорушення відповідальність за яке передбачено ч.2 ст.204-1 КУпАП (затримана в межах контрольованого прикордонного району під час спроби незаконного перетину державного кордону України), з урахуванням диспозиції ч. 1 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» начальником Мостиського прикордонного загону, як начальником органу охорони державного кордону 22 травня 2018 року затверджено постанову про заборону ОСОБА_2 у в'їзді в Україну терміном на три роки до 21.05.2021 року. Відповідач переконаний, що оскаржувана постанова про заборону в'їзду в Україну ОСОБА_2 є правомірною і відсутні підстави для її скасування.

Представник позивача 04.04.2019 року подав відповідь на відзив у якій вказує, що відповідач у своєму відзиву вказує на те, що «за правову основу даного документу взято пункт 4 статті 20 Закону України « Про державну прикордонну службу України»,.частини другої ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», статті 80 Закону України «про виконавче провадження». Однак, в тексті постанови про заборону в'їзду в Україну від 22 травня 2018 року посилань ні на одну з вищевказаних норм законів не вказано, отже, вищевказані доводи відповідача є необґрунтованими, а спірне рішення відповідача - незаконним. Вказує, що зі змісту Постанови випливає, що відносно позивачки прийнято рішення про заборону в'їзду не у зв'язку з тим, що вона незаконно перетинала державний кордон України, а за те, що у зв'язку з даним діянням вона була затримана. Однак, затримання було оформлено Постановою Мостиського районного суду Львівської області від 16.05.2018року, яке було докладено до Постанови від 22.05.2018року, в якому зазначено, що затримання здійснене виключно з метою забезпечення передачі позивачки згідно з міжнародними договорами України про реадмісію. Вважає, що відповідачем спотворено фактичні обставини справи, не враховано всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві та запереченні на відзив, просить позов задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав викладених у відзиві, просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Суд заслухав вступне слово представників сторін, дослідив подані сторонами докази та

встановив:

Позивач затримана 13.05.2018 року о 13 год. 35 хв. прикордонним нарядом відділу прикордонної служби «Шегині», територія Мостиського прикордонного контрольованого району Львівської області, на напрямку 508 прикордонного знаку, на відстані 250 метрів до державного кордону України до Республіки Польща при спробі незаконного перетинання державного кордону України спільно з громадянами Туреччини ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, про що 13.05.2018р. складено Протокол про адміністративне затримання (а.с.74).

16.05.2018 року Мостиським районним судом Львівської області винесено постанову у справі №448/642/18 відповідно до якої позивачку визнано винною у вчиненні правопорушення передбаченого ч.2 ст. 204-1 КУпАП та призначено їй адміністративне стягнення у виді штрафу розміром 8500 (вісім тисяч п'ятсот) гривень (а.с.17). Також 16.05.2018р. Мостиським районним судом Львівської області винесено постанову у справі №448/638/18 відповідно до якої позивачку затримано з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на строк, визначений ч.11 ст.289 КАС України, достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання, а саме з 13.35 год. 13.05.2018 р.

22 травня 2018 року начальником відділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження штабу Мостиського прикордонного загону підполковником Є. Л. Хом'як прийнято Постанову про заборону в'їзду в Україну ОСОБА_2 (ОСОБА_2) строком на три роки (а.с.13)

Як зазначено у оскаржуваній Постанові, відповідачем встановлено, що громадянка Туреччини затримана 13.05.2018 року о 13 год. 35 хв. прикордонним нарядом від відділу прикордонної служби «Шегині», територія Мостиського району Львівської області, на напрямку 508 прикордонного знаку, на відстані до 250 м до лінії державного кордону України, за спробу незаконного, поза пунктом пропуску, перетину державного кордону з України до Республіки Польща спільно з громадянами Туреччини ОСОБА_4 (ОСОБА_4), ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (ОСОБА_3), ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5 (ОСОБА_5), ІНФОРМАЦІЯ_3

Враховуючи те, що громадянка Туреччини ОСОБА_2 була затримана за спробу незаконного, поза пунктом пропуску, перетину державного кордону з України до Республіки Польща, відповідач керуючись статтями 13, 14 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», пп. «д» п. 2.1 розділу II Інструкції про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 05.I2.2011 року № 946, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.12.2011 року за №1564/20302 прийняв оскаржувану Постанову.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до п.4 ч.3 ст. 2 КАС України є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючи правомірність дій відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у ч.2 ст.2 КАС України, що відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб'єкта.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд з'ясовує, чи використане повноваження, надане суб'єкту владних повноважень, з належною метою; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, тобто без проявлення неупередженості до особи, стосовно якої вчиняється дія; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно та адекватно; досягнення розумного балансу між публічними інтересами та інтересами конкретної особи.

Вирішуючи спір стосовно позовної вимоги про скасування постанови Мостиського прикордонного загону від 22.05.2018 року суд досліджує підстави, що послугували для її прийняття.

Згідно з ст.1 Закону України "Про державну прикордонну службу України", на Державну прикордонну службу України покладаються завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні.

Правовий статус, основні права, свободи та обов'язки іноземців та осіб без громадянства, які проживають або тимчасово перебувають в Україні, порядок вирішення питань, пов'язаних з їх в'їздом в Україну або виїздом з України визначає Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" №3773-VI від 22.09.11р.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Статтею 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну.

Відповідно до ч.1 ст. 13 вказаного Закону в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

- в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

- якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

- якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

- якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

- якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

- якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну;

- якщо така особа намагається здійснити в'їзд через контрольні пункти в'їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в'їзду - виїзду.

Згідно з частиною 3 статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) рішення про заборону в'їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Судом встановлено, що позивач затримана 13.05.2018 року о 13 год. 35 хв. прикордонним нарядом відділу прикордонної служби «Шегині», територія Мостиського прикордонного контрольованого району Львівської області, на напрямку 508 прикордонного знаку, на відстані 250 метрів до державного кордону України до Республіки Польща при спробі незаконного перетинання державного кордону України спільно з громадянами Туреччини ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, про що 13.05.2018р. складено Протокол про адміністративне затримання (а.с.74).

Оскільки громадянка Туреччини ОСОБА_2 була затримана за спробу незаконного, поза пунктом пропуску, перетину державного кордону з України до Республіки Польща, судом встановлено, що відповідач з цих підстав, керуючись статтями 13, 14 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», пп. «д» п. 2.1 розділу II Інструкції про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 05.I2.2011 року № 946, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.12.2011 року за №1564/20302 прийняв 22.05.2018 р. оскаржувану Постанову про заборону в'їзду в Україну ОСОБА_2 (ОСОБА_2) строком на три роки.

Вчинення позивачем правопорушення підтверджується прийнятими 16.05.2018 року Мостиським районним судом Львівської області постановами у справі №448/642/18 відповідно до якої позивачку визнано винною у вчиненні правопорушення передбаченого ч.2 ст. 204-1 КупАП та призначено їй адміністративне стягнення у виді штрафу розміром 8500 (вісім тисяч п'ятсот) гривень (а.с.17) та у справі №448/638/18, відповідно до якої, позивачку затримано з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на строк, визначений ч.11 ст.289 КАС України, достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання, а саме з 13.35 год. 13.05.2018 р.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Вищого Адміністративного суду України від 25.06.2009 року №1 при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в'їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною другою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

При цьому необхідність заборони в'їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов'язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в'їзд.

Водночас судом при розгляді даної справи встановлено, що відповідно до постанови від 16.05.2018 р. у справі №448/638/18, Мостиським районним судом Львівської області встановлено, що громадянка Республіки Туреччини ОСОБА_2 (ОСОБА_2) ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженка та жителька м. Мерсін Республіки Туреччина - відповідач у справі потрапила на територію України 20.12.2017р. через пункт пропуску «Іллічівськ рибний порт». У подальшому після двохмісячного перебування вона виїхала з України та повторно в'їхала 10.03.2018 через пункт пропуску «Кучургани». Відповідач сумарно перевищила дозволений законодавством термін перебування на території України, а саме більш як 90 днів протягом 180 днів без продовження реєстрації, що передбачено Угодою між Кабінетом Міністрів України та Урядом Турецької Республіки про внесення змін до Угоди між КМУ та Урядом Турецької Республіки про умови взаємних поїздок громадян.

Отже позивач на час затримання за спробу незаконного, поза пунктом пропуску, перетину державного кордону з України до Республіки Польща перебувала на території України також з порушенням дозволеного законодавством терміну перебування на території України, а саме більш як 90 днів протягом 180 днів без продовження реєстрації

Відповідно до положень ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006р. у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що після затримання за спробу незаконного, поза пунктом пропуску, перетину державного кордону з України до Республіки Польща позивачки, яка перебувала на території України також з порушенням дозволеного законодавством терміну перебування на території України, реалізуючи принцип «ефективного засобу» послідовним є прийняття рішення відповідачем наступної заборони в'їзду позивачу на територію України протягом трьох років.

Позивач стверджує, що постанова про заборону у в'їзді в Україну винесена в порушення вимог Інструкції про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 05.12.11 №946.

Порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства врегульовано Інструкцією про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 05.12.11 №946, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.12.2011 року за № 1564/20302.

У розділі II вказаної Інструкції зазначаються підстави для прийняття органом охорони державного кордону рішення про заборону іноземцю в'їзду в Україну.

Підпунктом д) пункту 2.1. Інструкції визначено, що рішення про заборону в'їзду в Україну іноземцю приймається органом охорони державного кордону в разі якщо іноземця затримано у межах контрольованого прикордонного району під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції визначено, що рішення про заборону в'їзду в Україну іноземцю органом охорони державного кордону приймається відповідно до Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" на строк 3 роки.

Порядок прийняття рішення про заборону в'їзду в Україну у разі виявлення підстав для прийняття такого рішення прикордонним нарядом у пункті пропуску або у разі затримання іноземця під час незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску визначено розділом III вказаної Інструкції.

Пункт 3.1. Інструкції вказує, що у разі наявності підстав для прийняття рішення про заборону в'їзду в Україну в пункті пропуску старшим прикордонних нарядів у пункті пропуску або у разі затримання особи за незаконне перетинання державного кордону поза пунктами пропуску старшим зміни прикордонних нарядів складається відповідна довідка.

Дана Інструкція деталізує диспозицію ст. 13 та 14 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", разом з тим Інструкція не врегульовує всі суспільні відносини, які можуть виникнути, що стосується дій органу охорони державного кордону з приводу підготовки матеріалів щодо заборони в'їзду іноземцю або особі без громадянства, який порушив законодавство з прикордонних питань.

Статтею 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" визначено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, може супроводжуватись забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення.

Наведене свідчить, що рішення про заборону подальшого в'їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства не є обов'язковим до застосування при прийнятті рішення про примусове повернення в країну походження, а отже, є факультативною санкцією, яка може застосовуватись під час примусового повернення в країну походження цих осіб.

Водночас передбачене ст. 13 та ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" право на прийняття рішення про заборону подальшого в'їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства вказує про наявність таких повноважень органу Державної прикордонної служби за належної оцінки обставин справи.

Як встановлено судом, постановою Мостиського районного суду від 16.05.2018 року позивача визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ч.2 ст. 204-1 КупАП та призначено йому адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави.

Відповідно до ч.4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відтак, суд зазначає, що твердження позивача щодо безпідставності оскаржуваної постанови є необґрунтованими.

Враховуючи доведеність вчинення позивачем правопорушення, за яке статтею 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачена заборона в'їзду в Україну, відповідачем правомірно винесено постанову про заборону в'їзду позивачу на територію України терміном на три роки.

Аналогічного висновку дійшов Верховний суд у своїй постанові від 13.06.2018 року по справі №815/5991/15 (провадження №К/9901/11489/18).

Доводи позивача про те, що відповідачем не взято до уваги намір навчатися у вищому навчальному закладі, яких входить в систему закладів освіти на території України, а саме Міжнародному гуманітарному університеті, який розташований за адресою:вул. Фонтанська Дорога, 33. м. Одеса, факультет в Одеському медичному інституті (кафедра загальної та клінічної фармакології) суд вважає безпідставними, оскільки рішення про заборону позивачеві на в'їзд в Україну прийнято відповідачем 22.05.2018 року, а запрошення на яке покликається позивач датоване 01.10.2018р.(а.с.21). Відтак така обставина не була і не могла бути врахована чи неврахована відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення.

Суд також вважає необґрунтованими посилання позивача на сімейні обставини, а саме передування у фактичному шлюбі з ОСОБА_9, та не забезпечення їй права на возз'єднання з чоловіком, заручини з яким відбулися в р. Мерсин 22.06.2018 року, а весільне торжество було проведено в м. Мардін 06.09.2018 року у відповідності до законодавства Республіки Туреччина. Зазначені позивачем обставини виникли після винесення оскаржуваної Постанови про заборону в'їзду в Україну громадянки ОСОБА_2 від 22.05.2018 року, а тому теж не були і не могли бути враховані чи невраховані відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення.

З урахуванням вищенаведених встановлених фактичних обставин справи та норм чинного законодавства суд здійснив перевірку рішення відповідача на відповідність вимогам ч 2 ст. 2 КАС України та дійшов висновку про дотримання відповідачем вказаних вимог, права позивача не порушені, позовні вимоги є безпідставними, не ґрунтуються на приписах чинного законодавства, отже задоволенню не підлягають.

Згідно з ст. 139 КАС України судовій збір поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 72, 73, 242-246, 250, 257-262 КАС України, суд, -

у х в а л и в :

1. У задоволенні адміністративного позову громадянки Туреччини ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування Постанови начальника відділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження штабу Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 22 травня 2018 року про заборону в'їзду в Україну строком на три роки громадянці Туреччини ОСОБА_2 (паспорт громадянина серія НОМЕР_1 від 26.06.2018 р) - відмовити повністю.

2. Судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду із врахуванням п.п. 15.5 Перехідних положень КАС України протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складений 08.04.2019р.

Суддя Коморний О.І.