Справа № 758/13408/18
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2019-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Земляної Г.В., Мельничука В.П., при секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області на рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 січня 2019 року адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Управління державної міграційної служби України в Київській області про скасування рішення про примусове повернення з України,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення №11 Баришівського районного відділу Управління Державної міграційної служби від 27.09.2018 про його примусове повернення з України, із забороною в'їзду на територію України терміном на три роки.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що при винесенні рішення позивачу не було надано права добровільно виконати вимоги оскаржуваного рішення, через неймовірно короткий строк його виконання. Крім того посилається, що має трьох малолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3. Обидві доньки навчаються у Лехнівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів Баришівської районної ради Київської області в першому класі. При винесенні оскаржуваного рішення, працівниками міграційної служби не було вирішене питання, куди повинні подітися діти, якщо щодо нього та його дружини прийняте рішення про повернення в країну походження.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 10 січня 2019 року позов задоволено. Скасовано рішення №11 Баришівського районного відділу Управління державної міграційної служби від 27 вересня 2018 про примусове повернення з України громадянина Польщі ОСОБА_3 із забороною в'їзду в Україну терміном на три роки.

В апеляційній скарзі Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Зокрема, скаржник посилається на те, що позивачем було порушено законодавство щодо перебування на території України, а тому щодо позивача було прийняте законне рішення про повернення до країни походження.

Перевіривши повноту встановлення місцевим загальним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3, проживає на території України, має дружину ОСОБА_2, трьох малолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3. Доньки позивача навчаються у Лехнівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів Баришівської районної ради Київської області в першому класі.

27.09.2018 р. посадовцем управління Державної міграційної служби України в Київській області складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МКО №084728 відповідно до частини 1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

За даними цього протоколу громадянин Польші ОСОБА_3 порушив правила перебування іноземців в Україні, внаслідок проживання без документів, які дають право на проживання в Україні.

27.09.2018 р. Баришівським районним відділом Управління Державної міграційної служби в Київській області прийнято рішення №11 про примусове повернення з України громадянина Польші ОСОБА_3.

Цим рішенням позивача зобов'язано покинути територію України у термін до 12.10.2018 року та заборонено останньому в'їзд в Україну строком на 3 роки.

Суд першої інстанції задовольняючи позов вказав на безпідставність прийняття оскаржуваного рішення з огляду на наявність у позивача місця проживання на території України, та відсутність даних про будь-які дії позивача, що суперечили б інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров'я і захисту прав та інтересів громадян України.

На думку колегії суддів, зазначений висновок суду є наслідком неповного з'ясування судом обставин справи та неналежного застосування нормативно-правових актів, що регулюють ці правовідносини.

Спеціальним законом, який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України є Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VI від 22 вересня 2011 р. (надалі за текстом - «Закон № 3773-VI»).

Пунктом 7 ч.1 ст.1 Закону № 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - це іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в'їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Відповідно до ч.3 ст.9 вказаного Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Згідно пункту 1 Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в'їзду, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 20 липня 2015 року № 884, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 серпня 2015 року за № 944/27389 громадяни держав з безвізовим порядком в'їзду можуть тимчасово перебувати на території України не більше ніж 90 днів протягом 180 днів, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

За приписами частини першої статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Документом, що підтверджує факт перебування позивача на території України є паспорт громадянина Республіки Польща НОМЕР_1 в якому міститься відмітка Державної прикордонної служби України про в'їзд на територію України 10.02.2018 р.

Відмітка про виїзд з території України у паспорті відсутня.

Оскільки термін легального перебування позивача на території України закінчився 10.05.2018, зазначене підтверджує факт порушення ним законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, що є безумовною підставою, передбаченою статтею 26 Закону №3773-VI, для повернення особи до країни походження.

Також, Баришівським РВ УДМС в день прийняття оскаржуваного рішення було направлено повідомлення щодо рішення про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства у відповідний відділ прокуратури Київської області від 27.09.2018 №13-1802.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону № 3773-VI рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в'їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Згідно частини 5 названої статті Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Статтею 31 Закону № 3773-VI визначено вичерпний перелік обставин, за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн, зокрема: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Також забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.

Судом першої інстанції під час розгляду даної справи не було встановлено наявності обставин, передбачених ст. 31 Закону № 3773-VI, які забороняють примусове повернення позивача.

Крім того, відсутні підстави вважати, що позивач підпадає під захист ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Не ґрунтуються на матеріалах справи твердження позивача про те, що він не володіє українською мовою, а при прийнятті рішення про примусове повернення не було залучено перекладача.

Так, у протоколі про адміністративне правопорушення від 27 вересня 2018 року містяться власноручні записи позивача наступного змісту «Проживаю в Україні без реєстрації так як не мав змоги зареєструватись. Перекладача не потребую».

Так само і твердження позивача про те, що він не мав можливості добровільно покинути територію України через короткий строк виконання рішення не може бути прийнято в якості доказу, оскільки питання виконання рішення № 11 від 27.09.2018 р. не є предметом спору.

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначав, що він є шукачем притулку в Україні та не може повернутися до країни громадянської належності, оскільки там йому загрожує небезпека.

Водночас, наведене не підтверджується ані прямим, ані непрямим чином. Перебуваючи протягом тривалого часу в Україні ОСОБА_3 не звертався із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Суд першої інстанції на зазначені положення уваги не звернув та помилково скасував оскаржуване рішення.

За таких обставин ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позову.

У відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області задовольнити.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 січня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова складена в повному обсязі 04 квітня 2019 р.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя Г.В.Земляна

суддя В.П.Мельничук