Справа № 0240/3692/18-а
Суддя: Мельник-Томенко Ж. М.
Дата ухвалення: 2019-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 0240/3692/18-а Головуючий у 1-й інстанції: Поліщук І.М.

Суддя-доповідач: Мельник-Томенко Ж. М.

04 квітня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Мельник-Томенко Ж. М.

суддів: Ватаманюка Р.В. Сторчака В. Ю. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року (головуючий суддя Поліщук І.М.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в жовтні 2018 року ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України (далі - відповідач) в якому просив:

- визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови в призначенні і виплаті йому одноразової грошової допомоги в зв'язку із встановленням другої групи інвалідності з 25.09.2014 року внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії;

- зобов'язати Міністерство оборони України призначити та виплатити йому, як інваліду другої групи, одноразову грошову допомогу у відповідності до Порядку призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975 та ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" з прийняттям відповідного рішення.

Підставою звернення позивача до суду з даним позовом слугувала незгода з відмовою відповідача у призначенні та виплаті йому одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум як інваліду другої групи внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, у зв'язку з пропуском трьох річного терміну, протягом якого може бути реалізоване право на отримання вказаної допомоги.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення від 17 грудня 2018 року та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Так, обгрунтовуючи вказані вимоги, позивач наполягає на наявності у нього права на призначення і виплату одноразової грошової допомоги та компенсаційних виплат, оскільки його звернення за отриманням останньої мало місце відразу як він дізнався про вказану можливість, тобто у 2018 році.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу Сьомого апеляційного адміністративного суду 22.02.2019 року, відповідач заперечує підставність вимог позивача, як таких, що не спростовують висновків суду першої інстанції. Зокрема, відповідач зазначає про відсутність у поданій апеляційній скарзі позивача нових аргументів, які б не були дослідженні та вивченні судом першої інстанції.

В силу приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі доказами.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, в призмі проаналізованих норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, 25.09.2014 року ОСОБА_2 встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

19.02.2018 року позивач звернувся до Міністерства оборони України з відповідною заявою про виплату одноразової грошової допомоги в зв'язку із встановленням ІІ-ої групи інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Як слідує із Витягу з протоколу засідання комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов'язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 13.04.2018 року №39, позивачу було відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги з підстав пропуску останнім трьохрічного строку встановленого для реалізації права на отримання одноразової грошової допомоги.

Зокрема Комісією зазначено, що ОСОБА_2 звернувся із заявою про призначення одноразової грошової допомоги 19.02.2018 року, в той час як інвалідність йому встановлено 25.09.2014 року, тобто термін з дня виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги та дня звернення за призначенням одноразової грошової допомоги становить більше трьох років.

Заперечення правомірності вказаних дій відповідача зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем своєчасно не реалізовано його право на отримання одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням інвалідності, внаслідок чого, відповідач цілком правомірно відмовив у її призначенні та виплаті.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені приписами Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону №2011-ХІІ одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Приписами ч. 9 ст. 16-3 Закону №2011-ХІІ обов'язок щодо визначення порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги покладено на Кабінет Міністрів України.

На виконання даних положень, 25 грудня 2013 Постановою Кабінету Міністрів України №975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок №975).

Відповідно до п. 3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

При цьому, пунктом 8 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

У відповідності до Витягу із протоколу комісії Міністерства оборони України днем виникнення права позивача на отримання одноразової грошової допомоги є 25.09.2014 року.

Дана обставина учасниками справи не заперечувалась, а тому в силу положень ч. 1 ст. 78 КАС України не потребує доказуванню.

В подальшому заява про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням ІІ-ої групи інвалідності була скерована позивачем на адресу відповідача лише 19.02.2018 року, тобто більш ніж через 3 роки з моменту виникнення у нього права на таку допомогу.

Наведене свідчить про наявність підстав вважати, що позивачем не було реалізовано надане йому право на отримання одноразової грошової допомоги у встановлені строки.

Враховуючи вказану обставину, підстав для задоволення заяви позивача про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у відповідача не існувало, до того ж жодним нормативно-правовим актом, що регулює спірні правовідносини, не передбачено можливості поновлення строків реалізації права на отримання одноразової грошової допомоги у зв'язку з отримання інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Судова колегія зауважує, що фактичні обставини справи засвідчують правомірність та законність дій відповідача, оскільки відмова Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов'язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум грунтується виключно на підставі пропуску позивачем встановленого для реалізації права на отримання грошової допомоги строку у відповідності до ч. 8 ст. 16-3 Закону №2011-ХІІ.

В даному випадку матеріали справи засвідчують факт відсутності у відповідача заперечень з приводу існування у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги. Позиція відповідача базується виключно на пропуску позивачем можливості реалізувати надане йому право у строки, визначені пунктом 8 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Судова колегія критично оцінює пояснення позивача стосовно його обізнаності про наявне у нього права на отримання одноразової грошової допомоги лише з 2018 року та не приймає їх до уваги, оскільки норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, чітко визначають момент виникнення права на отримання грошової допомоги без будь-яких альтернатив його відстрочення чи поновлення.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Таким чином, підсумовуючи викладене, колегія суддів не приймає доводи позивача про наявність у нього права на отримання одноразової грошової допомоги в зв'язку з встановленням інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, яке не залежить а ні від часу настання інвалідності, а ні від часу звільнення.

Отже, судова колегія констатує, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, що свідчить у своїй сукупності про відсутність допущення порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 04 квітня 2019 року.

Головуючий Мельник-Томенко Ж. М.

Судді Ватаманюк Р.В. Сторчак В. Ю.