Справа № 540/2176/18
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2019-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2019 р.м.ОдесаСправа № 540/2176/18
Головуючий в 1 інстанції: Хом'якова В.В.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної установи «Північна виправна колонія (№90)» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

23 жовтня 2018 року ОСОБА_2 звернувся з адміністративним позовом до Державної установи «Північна виправна колонія (№90)», в якому просив суд:

- стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 160 938,21 грн.;

- зобов'язати Державну установу «Північна виправна колонія (№ 90)» у 10-денний строк подати звіт про виконання рішення суду.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначав, що його було звільнено 28.07.2016 року з Державної кримінально-виконавчої служби України за п. 7 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням), вислуга років у календарному обчисленні складала 15 років 03 місяці 06 днів, в день звільнення одноразова грошова допомога, яка передбачена п. 10 Постанови КМУ від 17.07.1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей», виплачена не була. Ця допомога була стягнута з відповідача примусово рішенням Херсонського окружного адміністративного суд від 26.01.2018 року по справі № 821/2042/17. Фактично позивач отримав грошову допомогу двома платежами: 30.03.2018 року в сумі 15 708,04 грн., 04.10.2018 року в сумі 11 388,11 грн. Період затримки з виплати одноразової грошової допомоги при звільненні склав з 29.07.2016 року по 03.10.2018 року. За вказаний період позивач просить стягнути середній заробіток виходячи із середньоденного грошового забезпечення позивача 201,93 грн., загальна сума за затримку повного розрахунку складає 160 938,21 грн. (201,93 грн. * 797 днів = 160 938,21 грн.)

Відповідач заперечував проти заявлених вимог, надав відзив, в якому зазначав, що статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачені строки розрахунку при звільненні, якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Всупереч вимогам вказаної норми позивачем відповідачу не пред'являлось жодної вимоги.

Позивач надав відповідь на відзив, в якому вказує про те, що наказом від 01.07.2016 року № 27

о/с ОСОБА_2 надавалась відпустка з 03 по 27 липня 2016 року. А наказом від 27.07.2016 року № 32 о/с ОСОБА_2 було звільнено зі служби 28 липня 2016 року. Відповідно до п. 2.27 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», днем звільнення вважається останній день роботи. Відповідно до наказу від 27.07.2016 року № 32 о/с останнім днем роботи ОСОБА_2 було 28.07.2018 року. Тому саме 28.07.2018 року відповідач повинен був виплатити ОСОБА_2 одноразову грошову допомогу без будь-яких вимог зі сторони останнього.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року адміністративний позов задоволений частково. Стягнуто з Державної установи «Північна виправна колонія (№90)» (73033, м. Херсон, вул. Некрасова, 234, ) на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 55 126 грн. 89 коп. В решті вимог відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись з таким судовим рішенням ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою на зазначене судове рішення. Апелянт в своїй апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, у зв'язку з чим апелянт просить скасувати судове рішення першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА :

ОСОБА_2 наказом Управління державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі (після реорганізації - Державна установа «Північна виправна колонія (№ 90)») від 27.07.2016 №32 о/с було звільнено 28.07.2016 року з Державної кримінально-виконавчої служби України за п. 7 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням). Відповідно до вказаного наказу, вислуга років у календарному обчисленні складає 15 років 03 місяці 06 днів.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 26.01.2018 року по справі № 821/2042/17 відповідача зобов'язано нарахувати та виплатити ОСОБА_2 одноразову грошову допомогу при звільненні за 15 повних відпрацьованих календарних роки.

30.03.2018 року на картковий рахунок ОСОБА_2 було зараховано 15 708,04 грн.

Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 16.04.2018 року по справі № 821/2042/17, залишено без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.09.2018 року, зобов'язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_2 залишок одноразової грошової допомоги в розмірі 11 388,11 грн. Одноразова грошова допомога була остаточно виплачена 04.10.2018.

Період затримки з виплати одноразової грошової допомоги при звільненні склав з 29.07.2016 року по 03.10.2018 року (797 днів). За вказаний період позивач розрахував середній заробіток в сумі 160 938,21 грн., виходячи з розрахунку - грошове забезпечення за травень 2016 року 5 092,58 грн. (31 календарний день); за червень 2016 року 7 225,64 грн. (30 календарних днів), що становить середньоденне грошове забезпечення 201 грн. 93 коп. Тому сума, яка підлягає стягненню за затримку повного розрахунку складає: 201,93 грн. х 797 днів = 16 0938 грн. 21 коп., позивач просить стягнути дану суму з відповідача. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду.

Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні регулюється статтею 117 Кодексу законів про працю.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Згідно ст.47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст.117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, виходячи з наведених вимог Закону, всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі ж невиконання такого обов'язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції викладеній в постановах Верховного Суду від 07.02.2018 року (справа №806/535/16) та від 01.03.2018 року (справа №806/1899/17).

В свою чергу, ні Законом України «Про міліцію», а ні Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні працівника з органів внутрішніх справ.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

При розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом. Оскільки загальною нормою - Кодексу законів про працю України прямо передбачено відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, а спеціальним законодавством взагалі це питання не врегульоване, в даному випадку слід застосувати норми Кодексу законів про працю.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо наявності підстав для застосування до спірних відносин норм Кодексу законів про працю України.

Судом першої інстанції встановлено, що позивача звільнено зі служби 28.07.2016 року у відповідності до наказу управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі № 32 о/с від 27 липня 2016 року, тоді як фактичний розрахунок та виплату одноразової грошової допомоги відповідачем проведено фактично 04.10.2018 року.

З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Крім цього, суд частково задовольняючи позовні вимоги виходив, з наявності судових рішень про стягнення з відповідача одноразової грошової допомоги, які набрали законної сили, твердження відповідача про відсутність будь-яких вимог позивача щодо виплати одноразової грошової допомоги в період з моменту звільнення до подання позову в грудні 2017 року (відповідачем отримано копію позову по справі № 821/2042/17 тільки 03.01.2018 року), та вважав, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за період 04.01.2018 року (наступний день після отримання вимоги про виплати одноразової грошової допомоги) по 03.10.2018 року (як вказано в позовній заяві). При цьому, суд керувався з розміру середньоденної заробітної плати 201 грн. 93 коп., який сторонами по справі не оспорювався, стягнувши з відповідача на користь ОСОБА_2 55126 грн. 89 коп. середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, виходячи з розрахунку 273 дні х 201 грн.93 коп. = 55126 грн. 89 коп.

З приводу вищезазначених висновків колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, при розгляді даної справи судом першої інстанції не враховано правову позицію відображену в постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 року по справі №6-113цс16 і не взято до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Враховуючи те, що згідно наявної у справі довідки про доходи від 07.12.2017 року заробітна плата позивача перед звільненням за останні шість місяців складала 364 945,87 грн., а недоплачена сума складає лише 27 096,15 грн., то колегія суддів вважає за справедливе застосувати у даній справі принцип співмірності, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на підставі ст.117 КЗпП України в розмірі 55 126,89 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Така правова позиція щодо застосування принципу справедливості та співмірності в аналогічних правовідносин викладена в постанові Великої плати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі 806/345/16 (11-79за18).

Відповідно до ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позову, не застосував норми матеріального права, які наведені в постанові суду апеляційної інстанції, чим порушив норми права, однак такі порушення не призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Таким чином, апеляційний суд вважає що рішення суду першої інстанції підлягає зміні з врахуванням застосованих норм матеріального права та висновків суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року змінити, доповнивши його мотивувальною частиною цієї постанови.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя Джабурія О.В.
Судді Вербицька Н. В. Кравченко К.В.