Справа № 826/5386/18
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2019-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/5386/18 Суддя (судді) першої інстанції: Головань О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В., Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до Головного управління державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

ФОП ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 15.11.2017 року № , № , № , № , рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску та вимоги від 15.11.2017 року № Ф-, вимоги від 11.01.2018 року № Ф-14870-17.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 грудня 2018 року позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Київській області від 15.11.2017 року - № в частині 275596,05 грн. (220 476, 84 грн. основного зобов'язання та 55 119, 21 грн. штрафу);

№ в частині 12885,68 грн. (10 468, 54 грн. основного зобов'язання та 2 417, 14 грн. штрафу); № в частині 456409,54 грн. (365 527,63 грн. основного зобов'язання та 90 881, 91 грн. штрафу); рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в частині 6 019, 85 грн.; вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 15.11.2017 року № Ф- в частині 58 930, 57 грн.; вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11.01.2018 року № Ф-14870-17 в частині 64 696, 74 грн. (58 676, 89 грн. основного зобов'язання та 6019, 85 грн. штрафу). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03 грудня 2018 року в частині відмовлених позовних вимог та прийняти нову постанову в цій частині, якою задовольнити позов. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, апелянт зазначає, що відповідачем було порушено порядок проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, оскільки до початку проведення останньої позивачу не було вручено копію наказу від 17.10.2017 року №1898, виданого Головним управлінням ДФС у Київській області. Також апелянт зазначив, що він за договорами підряду виконував саме ремонті роботи, а не надавав послуги населенню, як про це зазначено контролюючим органом.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому рішення є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, у період з 17.10.2017 року по 23.10.2017 року на підставі пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, пп. 78.1.4 п. 78.1 ст. 78, ст. 79 Податкового кодексу України, наказу від 17.10.2017 року №1898 контролюючим органом проведено документальну позапланову невиїзну перевірку з питань своєчасності, повноти і достовірності нарахування та сплати належних сум податків та зборів стосовно виявлених розбіжностей між самостійно задекларованими та фактично отриманими доходами від податкових агентів ФОП ОСОБА_2 за період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року.

В ході перевірки було встановлено, що позивачем порушено, зокрема:

-абз. 9 пп. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 Податкового кодексу України в частині заниження обсягу доходу, що оподатковується за ставкою 15% в сумі 411 764, 25 грн., в т.ч., за І квартал 2015 року в сумі 411 764, 25 грн. та донарахування єдиного податку з фізичних осіб в розмірі 61 764, 64 грн., в т.ч., за І квартал 2015 року в сумі 61 764, 64 грн.;

-п. 179.1 ст. 179 Податкового кодексу України у вигляді неподання податкової декларації про майновий стан за 2015 рік та 2016 рік;

- п. 167.1 ст. 167, п. 177.1, п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України у вигляді заниження суми доходу від провадження підприємницької діяльності за період з 01.04.2015 року по 31.12.2016 року в сумі 3 303 249, 02 грн. без ПДВ, в результаті чого донараховано податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності, що підлягає сплаті до бюджету, на суму 628 141, 8 грн., в т.ч.: за 2015 рік в сумі 401 341, 8 грн., за 2016 рік в сумі 226 800 грн.;

- п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" у вигляді заниження у період з 01.01.2015 року. по 31.03.2015 року суми доходу, на яку нараховується єдиний внесок з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску в розмірі 1218 грн. протягом січня-серпня 2015 року, але не менше за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід, на 1267,95 грн., в тому числі, за січень 2015 року в сумі 422, 65 грн., лютий 2015 року. в сумі 422, 65 грн., березень 2015 року. в сумі 422, 65 грн.;

- п. 2 ч. 1 ст. 7, ст. 8, ч. 2 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" в частині заниження чистого доходу, з якого відраховується єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.04.2015 року по 31.12.2016 року на загальну суму 599 920 грн. (з урахуванням максимальної величини) за: квітень-серпень 2015 року в сумі 20706 грн., за вересень-грудень 2015 року в сумі 23426 грн., за січень-квітень 2016 року у сумі 34450 грн. за травень-листопад 2016 року в сумі 36250 грн., за грудень 2016 року в сумі 40 000 грн., що призвело до заниження у період з 01.04.2015 року по 31.12.2016 року ЄСВ на загальну суму 155 557, 61 грн., в т.ч., за квітень 2015 року у сумі 6762, 33 грн., за травень 2015 року у сумі 6762, 33 грн., за червень 2015 року у сумі 6762, 33 грн., за липень 2015 року у сумі 6762, 33 грн., за серпень 2015 року у сумі 6762, 33 грн., за вересень 2015 року. у сумі 7650, 65 грн., за жовтень 2015 року у сумі 7650, 65 грн., за листопад 2015 року у сумі 7650, 65 грн., за грудень 2015 року у сумі 7650, 65 грн., за січень 2016 року. у сумі 7275, 84 грн., за лютий 2016 року у сумі 7275, 84 грн., за березень 2016 року у сумі 7275, 84 грн., за квітень 2016 року у сумі 7275, 84 грн., за травень 2016 року у сумі 7656 грн., за червень 2016 року у сумі 7656 грн., за липень 2016 року у сумі 7656 грн., за серпень 2016 року. у сумі 7656 грн., за вересень 2016 року у сумі 7656 грн., за жовтень 2016 року у сумі 7656 грн., за листопад 2016 року у сумі 7656 грн., за грудень 2016 року у сумі 8448 грн.;

- п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 200.1, п. 200.2 ст. 200, п. 203.2 ст. 203 Податкового кодексу України в частині заниження податку на додану вартість за період з 01.04.2015 року по 31.12.2016 року., що підлягає декларуванню та сплаті до бюджету всього в сумі 660 649, 8 грн., в т.ч., за 2015 рік в сумі 408 649, 8 грн., за 2016 рік в сумі 252 000 грн.;

- п. 16-1 підрозділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України в частині заниження чистого оподатковуваного доходу від здійснення підприємницької діяльності за період з 01.04.2016 року по 31.12.2016 року. в сумі 3 303 249, 02 грн. без ПДВ, що призвело до заниження військового збору від здійснення підприємницької діяльності на суму 49 548, 74 грн., в т.ч., за 2015 рік в сумі 30 648, 74 грн., за 2016 рік. - 18 900 грн.;

- п. 177.10 ст. 177, пп. 296.1.1 п. 296.1 ст. 296 Податкового кодексу України у вигляді ненадання для проведення перевірки книги обліку доходів і витрат.

Результати перевірки оформлені Актом №841/10-36-13-09/НОМЕР_6 від 30.10.2017 року.

15.11.2017 року на підставі висновків Акта перевірки відповідачем було прийнято наступні податкові повідомлення - рішення:

- № , згідно якого за порушення п. 167.1 ст. 167, п. 177.1, п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України позивачу збільшено податкове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на 628 141, 8 грн. та нараховано штрафні санкції у розмірі 157 035, 45 грн.;

- № , згідно якого за порушення п. 16-1 підрозділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України позивачу збільшено грошове зобов'язання за військовим збором на 49 548, 74 грн., а також нараховано штраф у розмірі 12 387, 19 грн.;

- № , згідно якого за порушення п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 200.1, п. 200.2 ст. 200, п. 203.2 ст. 203 Податкового кодексу України позивачу нараховано податкове зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 660 649, 8 грн., а також нараховано штраф у розмірі 165 162, 45 грн.;

- № , згідно якого за порушення аб. 9 пп. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 Податкового кодексу України позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з єдиного податку з фізичних осіб на суму 61 764, 64 грн., а також нараховано штраф в розмірі 15 441, 16 грн.,

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-, згідно якої на підставі ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" виставлено до сплати недоїмку в розмірі 156 825, 56 грн.;

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, згідно якого за порушення вимог ст. 25, 11 п. 3 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" по факту донарахування ЄСВ до платника застосовано штраф у розмірі 15 809, 35 грн.

11.01.2018 року контролюючим органом винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-14870-17, згідно якої на підставі ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" виставлено до сплати недоїмку в розмірі 156 825, 56 грн. та штраф у розмірі 15 809, 35 грн.

Зі змісту акту перевірки вбачається, що підставою для винесення оскаржуваних рішень контролюючого органу став висновок про порушення позивачем як платником, який перебуває на спрощеній системі оподаткування (ІІ група), вимог п. 294.1 ст. 294 Податкового кодексу України та невиконання ним обов'язку з переходу на загальну систему оподаткування.

Вважаючи, що перевірка проведена з порушенням встановленого законом порядку, позивач звернувся до суду з даним позовом.

З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

За положеннями підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Право контролюючого органу проводити зокрема документальні планові виїзні перевірки закріплено пунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України, який серед іншого визначає, що документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно підпункту 75.1.2. пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.

Порядок проведення документальних позапланових перевірок передбачений статтею 78 Податкового кодексу України.

Статтею 79 ПК України визначено Особливості проведення документальної невиїзної перевірки.

Згідно з п. 79.2 статті 79 ПК України документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника, оформленого наказом, за умови надіслання його платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Як зазначено в Акті перевірки копію наказу від 17.10.2017 року №1898 та повідомлення про проведення документальної позапланової перевірки направлено на податкову адресу ФОП ОСОБА_2 17.10.2017 року рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Представником відповідача було надано до суду апеляційної інстанції копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, з якого вбачається, що позивачем було отримано вказані документи 21.10.2017 року, тобто до закінчення проведення перевірки.

Вказані докази підтверджують дотримання контролюючим органом вимог п. 79.2 статті 79 ПК України щодо надіслання рекомендованим листом із повідомленням про вручення та вручення позивачу наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

При цьому колегія суддів враховуює те, що податковим органом наказ про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмове повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки направлено на адресу позивача у день початку перевірки, проте вважає, що вказані обставини не можуть слугувати підставою для висновку про порушення порядку проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та, як наслідок скасування оскаржуваних рішень та вимог.

Зважаючи на встановлені обставини, доводи апелянта про те, що відповідачем було порушено порядок проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, оскільки до початку проведення останньої позивачу не було вручено копію наказу від 17.10.2017 року №1898, виданого Головним управлінням ДФС у Київській області, є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Щодо встановлених під час проведення документальної позапланової невиїзної перевірки порушень позивачем вимог ПК України, зафіксованих у Акті перевірки, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до абз. 2 п. 291.4 ст. 291 Податкового Кодексу суб'єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, поділяються на такі групи, зокрема: друга група - фізичні особи - підприємці, які здійснюють господарську діяльність з надання послуг, у тому числі побутових, платникам єдиного податку та/або населенню, виробництво та/або продаж товарів, діяльність у сфері ресторанного господарства, за умови, що протягом календарного року відповідають сукупності таких критеріїв: не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, одночасно не перевищує 10 осіб; обсяг доходу не перевищує 1000000 гривень.

Відтак, першочерговою умовою для застосування другої групи платників єдиного податку є обов'язок надавати послуги лише платникам виключно єдиного податку.

Матеріалами справи підтверджено та позивачем не заперечується факт того, що він надав послуги юридичним особам, а саме: Жукинській сільській раді в сумі 26 699, 27 грн., в т.ч., і І кварталі 2015 р. в сумі 26 699, 27 грн., ДП "Димерське лісове господарство" в сумі 2 428 314 грн., в т.ч., в І кварталі 2015 р. в сумі 385 065 грн., в ІІ кварталі 2015 р. в сумі 779 131 грн., в ІІІ кварталі 2015 р. в сумі 510 564 грн., в IV кварталі 2015 р. в сумі 753 554 грн., Новосілківській сільській раді в сумі 23 559, 97 грн., в т.ч., в ІІ кварталі 2016 р. в сумі 23 559, 97 грн., ДНЗЯС "Лелеченя" в сумі 17 676, 98 грн., в т.ч., в ІІІ кварталі 2016 р. в сумі 16 784, 98 грн., в IV кварталі 2016 р. в сумі 892, 37 грн., які не є платниками єдиного податку, а саме, будівництво і ремонт житлових і нежитлових будівель.

Позивач у апеляційній скарзі зазначив, що укладені з вказаними контрагентами договори не є договорами з надання послуг, як це прямо передбачено у п. 291.4 ст. 291 Податкового кодексу України, а є договорами з виконання робіт, тому передбачені вказаним положенням законодавства обмеження господарської діяльності позивача не стосуються.

Проте, як правильно зазначив суд першої інстанції, використане у п. 291.4 ст. 291 Податкового кодексу України словосполучення господарська діяльність з надання послуг, у тому числі побутових, має тлумачитися з врахуванням виключного переліку побутових послуг згідно п. 191.7 ст. 291 Податкового кодексу України, та з врахуванням загального визначення пп. 14.1.185 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України постачання послуг.

Так, згідно пп. 14.1.185 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України постачанням послуг є будь-яка операція, що не є постачанням товарів, що і зумовлює відсутність необхідності у п. 291.4 ст. 291 Податкового кодексу України перераховувати всі види діяльності, якими може займатися суб'єкти господарювання ІІ групи спрощеної системи оподаткування.

Господарська діяльність з виконання підрядних робіт з поточного ремонту приміщень згідно наданих суду договорів з вказаними контрагентами охоплюється поняттям постачання (надання) послуг згідно пп. 14.1.185 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, тому до позивача застосовуються передбачені п. 291.4 ст. 291 Податкового кодексу України щодо можливості ведення господарської діяльності шляхом надання послуг лише платникам єдиного податку та/або населенню, за умови, що протягом календарного року відповідають сукупності таких критеріїв: не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, одночасно не перевищує 10 осіб; обсяг доходу не перевищує 1500000 гривень.

Отже, у період 2015-2016 роки позивач здійснював діяльність, яка не відповідає вимогам для платників єдиного податку 2 групи.

Згідно п. п. 5, 7 пп. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 Податкового кодексу України платники єдиного податку зобов'язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, шляхом подання заяви до контролюючого органу: у разі здійснення видів діяльності, які не дають права застосовувати спрощену систему оподаткування, або невідповідності вимогам організаційно-правових форм господарювання - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому здійснювалися такі види діяльності або відбулася зміна організаційно-правової форми; у разі здійснення видів діяльності, не зазначених у реєстрі платників єдиного податку, - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому здійснювалися такі види діяльності.

Позивачем в даному випадку порушено встановлені абз. 2 п. 291.4 ст. 291 ПК України обмеження, оскільки контрагенти яким позивач надавав послуги не є платниками єдиного податку, а також порушено вимоги пп. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 ПК України, оскільки не надано заяву про перехід на сплату інших податків і зборів, визначених Податковим кодексом України.

При цьому відсутність відповідного рішення контролюючого органу про анулювання позивачу реєстрації платника єдиного податку не впливає на право контролюючого органу провести донарахування податкових зобов'язань за результатами акту перевірки (за період, що перевірявся).

Оскільки позивач не подавав контролюючому органу заяви про перехід на іншу систему оподаткування та не мав права на здійснення господарської діяльності на другій групі єдиного податку, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач зобов'язаний обліковувати та сплачувати податки за загальними правилами, встановленими ПК України.

В даному випадку, підстави винесення оскаржуваних рішень не пов'язані з наданням оцінки первинним документам на підтвердження укладення та виконання господарських договорів позивача з вказаними у акті перевірки контрагентами, підстави для надання судом оцінки вказаним документам, копії яких позивачем долучено до матеріалів справи, відсутні. Факт укладення та фактичного виконання сторонами вказаних договорів учасниками по справі не заперечується.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Так, щодо податкового повідомлення-рішення № , згідно якого позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з єдиного податку з фізичних осіб на суму 61 764, 64 грн., а також нараховано штраф в розмірі 15 441, 16 грн. за порушення абз. 9 пп. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 Податкового кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

В Акті перевірки зазначено та позивачем не заперечувалось, що за період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року позивачем сплачено суму єдиного податку у розмірі 5400 грн., обсяг доходу за вказаний період задекларованого самостійно позивачем складає 2616000 грн.

Згідно пп. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 Податкового кодексу України платник єдиного податку зобов'язаний перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, шляхом подання заяви до контролюючого органу: у разі здійснення видів діяльності, які не дають права застосовувати спрощену систему оподаткування.

Враховуючи те, що під час розгляду справи було встановлено порушення позивачем вимог абз. 2 п. 291.4 ст. 291 ПК України та пп. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 ПК України, а також те, що позивачем в період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року було отримано дохід у сумі 411764,25 за І квартал 2015 року у розмірі 411764,25 грн. до якого позивач повинен був застосувати ставку єдиного податку в розмірі 15%, контролюючим органом правомірно прийнято оскаржуване рішення та збільшено суму грошового зобов'язання з єдиного податку з фізичних осіб на суму 61 764, 64 грн., а також нараховано штраф в розмірі 15 441, 16 грн. за порушення абз. 9 пп. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 Податкового кодексу України.

Стосовно правомірності податкового повідомлення-рішення № , згідно якого позивачу збільшено податкове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на 628141,8 грн. та нараховано штрафні санкції у розмірі 157035,45 грн., колегія суддів зазначає наступне.

В Акті перевірки зазначено, що за період з 01.01.2015 року по 31.12.2016 року позивачем занижено валовий дохід у розмірі 3303249,02 грн. без ПДВ, в т.ч. з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року в сумі 2043249,02 грн., з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року в сумі 1260000 грн., чим порушено вимоги п.167.1 ст.167, п.177.1, п.177.2 ст.177 ПК України.

Сума доходу в розмірі 3 303 249, 02 грн. без ПДВ визначена згідно даних банківських документів та звітів форми 1 ДФ контрагентів (2 043 249, 02 грн. за 2015 р. та 1 260 000 грн. за 2016 р.).

В Акті перевірки зазначено, що позивачем в порушення п. 177.10 ст. 177, пп. 296.1.1 п. 296.1 ст. 296 Податкового кодексу України не надано для проведення перевірки книги обліку доходів і витрат, згідно яких вказану інформацію можна було б перевірити.

При цьому, у матеріалах справи відсутні будь-які пояснення чи заперечення позивача з привиду вказаної податковим органом суми доходу.

Водночас, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при наданні оцінки правомірності вказаного оскаржуваного податкового повідомлення-рішення було правильно взято до уваги наявний у матеріалах справи висновок експерта за результатами проведення додаткової судово-економічної експертизи від 31.07.2018 року №15920/18-72, в якому зазначено, що в акті перевірки відсутні посилання на документи, які підтверджують отримання частини доходу в розмірі 697 902, 19 грн. за 2016 рік, а тому при розрахунку оподатковуваного доходу позивача за 2016 рік підтверджено суми доходів в розмірі 2 605 346, 81 грн. (за період з 01.04.2015 року по 31.12.2016 року) та в розмірі 562 097, 18 грн. (за 2016 року).

Оскільки в акті перевірки наявні посилання на документи лише в частині отримання позивачем доходу на загальну суму 2606346,81 грн., заниження податку на доходи фізичних осіб складає 407 664,96 грн., а саме: за 2015 рік (з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року) в розмірі 306 487, 35 грн. (2 043 249 грн. х 15%); за 2016 рік в розмірі 101 177, 61 грн. (562 097, 81 грн. х 18%).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для часткового скасування податкового повідомлення-рішення № , зокрема в частині 220 476, 84 грн. (628 141, 8 грн. - 407 664, 96 грн.) основного зобов'язання та 55 119, 21 грн. (157 035, 45 грн. - 101 916, 24 грн.) штрафних санкцій.

Також частковому скасуванню підлягає й вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-, згідно якої позивачу виставлено до сплати недоїмку в розмірі 156 825, 56 грн., з огляду на наступне.

Частиною 4 ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" передбачено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Сума єдиного внеску для платників, зазначених у пункті 1 частини першої статті 4 Закону встановлена у наступних розмірах: станом на 01.01.2015 року - 34,7% винагороди за цивільно-правовим договором; станом на 01.01.2016 року - 22% до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску (ч. 5 ст. 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування").

Матеріалами справи підтверджено, що за 2015 року та 2016 року позивачем задекларовано та сплачено ЄСВ в загальному розмірі 7 823, 57 грн. (три квартали 2015 року - 4 025, 93 грн., 2016 року - 3 797, 64 грн.)

Оскільки судом встановлено, що підтверджені суми доходів позивача становлять 2 605 346, 81 грн. (за період з 01.04.2015 року по 31.12.2016 року) та 562 097, 18 грн. (за 2016 року), а не розмір 2 043 249, 02 грн. за 2015 рік та 1 260 000 грн. за 2016 рік, з якого контролюючий орган виходив при винесенні спірної вимоги, то відповідно й сума заниження ЄСВ становить 97 894, 99 грн., а не 156825,56 грн., як про це зазначено контролюючим органом.

У зв'язку наведеним наявні підстави для часткового скасування оскаржуваної вимоги, а саме в частині 58 930, 57 грн. (156 825, 56 грн. - 97 894, 99 грн.).

Як наслідок частковому скасуванню підлягають також й наступні рішення:

-№ про застосування штрафних санкцій (10% від суми заниження ЄСВ) за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, а саме в частині 6 019, 85 грн. (15 809, 35 грн.(сума нарахованих контролюючим органом штрафних санкції) - 9 789, 5 грн. (сума штрафних санкцій з урахуванням встановленої судом суми заниження ЄСВ);

- № , яким позивачу збільшено грошове зобов'язання за військовим збором (1,5 відсотка від об'єкта оподаткування) на 49 548, 74 грн., а також нараховано штраф у розмірі 12 387, 19 грн., а саме в частині 10 468, 54 грн. (49548,74 грн. - 39080,20 грн.( 2605346,81*1,5%) основного зобов'язання та нарахованого згідно п. 123.1 ст. 123 Податкового кодексу України штрафу у розмірі 2417,14 грн. (12387,19 грн. - 9970,05 грн.(39080,20*25%)).

Також колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно скасовано й вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-14870-17 від 11.01.2018 року, в частині, що перевищує вищевикладений розмір ЄСВ та штрафу, що становить 97 894, 99 грн. ЄСВ та 9 789, 5 грн. (107 684, 49 грн.), тобто, в частині 64 696, 74 грн. (58 676, 89 грн. основного зобов'язання та 6019, 85 грн. штрафу), оскільки вказана вимога охоплює суму згідно попередньо винесеної вимоги № Ф- від 15.11.2017 року, а також штраф у розмірі 10% згідно пп. 3 п. 11 ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" та рішення № від 15.11.2017 року.

Щодо правомірності прийняття контролюючим органом податкового повідомлення-рішення № , яким позивачу нараховано податкове зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 660649,80 грн., а також нараховано штраф у розмірі 165162,45 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п.183.10 ст.183 ПК України будь-яка особа, яка підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку, і у випадках та в порядку, передбачених цією статтею, не подала до контролюючого органу реєстраційну заяву, несе відповідальність за ненарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.

Відповідно до п. 187.1 ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно ст.193 ПК України ставки податку, з урахуванням п.10 підрозділу 2 розділу 20 Перехідних положень складає 20%.

Враховуючи те, що під час розгляду справи було встановлено порушення позивачем вимог пп. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 ПК України, а саме не надання ним заяви про перехід на сплату інших податків і зборів, визначених Податковим кодексом України, та враховуючи отриману позивачем за період з 11.08.2015 року по 31.12.2016 року суму доходу у розмірі 1 485 610, 84 грн., колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для нарахуванню позивачу зобов'язання з податку на додану вартість.

Водночас, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо скасування податкового повідомлення-рішення в частині суми 365 527, 63 грн. (660 649, 8 грн. - 297 122, 17 грн.) основного зобов'язання та штрафу в розмірі 90 881, 91 грн. (165 162, 45 грн. - 74 280, 54 грн.).

Враховуючи наведене у сукупності колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 03.04.2019 року.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: В.В.Файдюк

Є.І.Мєзєнцев