Справа № 520/767/19
Суддя: Панченко О.В.
Дата ухвалення: 2019-03-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

28 березня 2019 р. № 520/767/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Панченко О.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Самігулліної К.В.,

представника позивача - Коротенка О.І. (довіреність серії ННМ №086793 від 29.11.2018),

представника відповідача та третьої особи - Кезлі М.Д. (довіреність №144-2019 від 15.01.2019, довіреність №630.19/4 від 02.01.2019),

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби в Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_3, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, з урахуванням уточнення позовних вимог, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати пункт 4 наказу Державної міграційної служби України №171 від 18.10.2018 року щодо скасування посвідки на постійне проживання громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнаму ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що він прибув до України у 1990 році відповідно до угоди, укладеної між Урядом Соціалістичної республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981 р. з метою працевлаштування. Згодом позивач залишвся на постійне проживання в Україні. 26.08.2002 р. УГІРФО в Харківській області позивача було документовано посвідкою на постійне проживання в Україні. 24.01.2019 року позивача ГУ ДМС України в Харківській області повідомлено про скасування дозволу на імміграцію в Україну та про скасування посвідки на постійне місцепроживання в Україні. Позивач вважає згаданий наказ незаконним і необґрунтованим, прийнятим без належних на те підстав, і тому просить скасувати цей наказ в частині, що стосується позивача.

Ухвалою суду від 30.01.2019 року відкрито провадження по справі, призначено проведення підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 27.02.2019 року відкладено підготовче судове засідання у зв'язку із клопотанням представника позивача.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 28.03.2019 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача - Коротенко О.І. (довіреність серії ННМ №086793 від 29.11.2018), уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи - Кезля М.Д. (довіреність №144-2019 від 15.01.2019, довіреність №630.19/4 від 02.01.2019), у судовому засіданні проти позову заперечував, просив суд відмовити у задоволені позовних вимог.

У письмовому відзиві на позов (а.с.20-23) вказав, що спірний наказ було прийнято за наслідками перевірки проведення законності залишення на постійне проживання в Україні та документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянки СРВ ОСОБА_4, проведеної Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області. За наслідками перевірки встановлено порушення вимог абз.4 п.4 розділу V "Прикінцевих положень" Закону України "Про імміграцію", а саме: порушення позивачем терміну звернення з заявою про надання посвідки на постійне проживання. Таким чином, спірний наказ повністю відповідає вимогам чинного законодавства України та прийнятий у межах наданих повноважень.

19.03.2019 року представник позивача надав до канцелярії суду відповідь на відзив (а.с.65-71), в якій вказав на безпідставність та необґрунтованість дій відповідача, оскільки всупереч Порядку оформлення, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 №321 провів перевірку законності дозволу на імміграцію (залишення на постійне проживання в Україні та документування посвідкою на постійне проживання) замість перевірки чинності дозволу на імміграцію позивача.

Суд, вивчивши доводи позову та відзиву проти нього, заслухавши пояснення учасників процесу, які прибули до суду, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів:

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_3, громадянин Соціалістичної Республіки В'єтнаму, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 у 1990 році прибув до України з метою працевлаштування відповідно до Міжурядової Угоди "Про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР". Працював на Київському заводі "Ленінська кузня" в період с 15.01.1990 року по 15.06.1990 року (а.с.34).

26.06.2004 року ОСОБА_3 документовано посвідкою на постійне проживання відповідно до абз.4 п. 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" (а.с.38).

Висновком заступника начальника Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 04.09.2018 року про перевірку матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3 визнано, що висновок ВГІРФО ГУМВС України в Київській області від 26.06.2004 р. про задоволення клопотання громадянина СРВ ОСОБА_3 Вієта про видачу посвідки на постійне проживання прийнято з порушенням вимог Закону України "Про імміграцію".

У вказаному вище висновку також зазначено, що заяву позивача про отримання посвідки прийнято після шестимісячного терміну передбаченого приписами абз.4 п. 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію". Також вказано, що абз.4 п. 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" втратив чинність.

Державною міграційною службою України винесено наказ №171 від 18.10.2018 року про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання, в пункті 4 якого зазначено, що на підставі висновку УДМС у Київській області від 04.09.2018 року стосовно громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яким визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1, видану ВГІРФО ГУМВС України в Київській області 26.08.2004 року. Крім того, наказано т.в.о. начальника ГУДМС у Харківській області Тімонову О.В. за місцем проживання іноземця забезпечити вилучення зазначеної у підпункті 4.1 пункту 4 наказу посвідки на постійне проживання, а також здійснити заходи, передбачені законодавством України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства (а.с.45-50).

Позивач, вважаючи п.4 оскаржуваного наказу протиправним, звернувся до суду з даним позовом.

Як встановлено судом, первинно, видача посвідки на постійне проживання позивачу здійснювалась відповідно до абз.4 п.4 розділу V Прикінцеві положення Закону України "Про імміграцію", згідно з яким вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 06.03.1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Зазначені підстави для видачі посвідки на постійне проживання були самостійно визнані міграційним органом та зазначені у висновку.

З моменту документування позивача посвідкою на постійне проживання не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію. Відповідачем у справі зазначені обставини не наводяться і документально не підтверджуються.

Згідно абз. 6 ст. 1 Закону України "Про імміграцію" (в редакції, чинній на момент видачі посвідки), посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Так, згідно абз. 6 п.4 Розділу V Прикінцеві положення Закону України "Про імміграцію" особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Тобто, з аналізу вказаної норми вбачається, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію, а відтак, позивач отримав посвідку на постійне проживання в межах законодавства.

Суд зазначає, що позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибув до України в 1990 році, а Закон України "Про імміграцію" прийнятий 07.06.2001 року, передбачив набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень. Позивачу, в силу дії цього Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію, надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

При наданні у 2004 році позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні, ВГІРФО ГУМВС України в Київській області проводило перевірку законності залишення його на постійне проживання на території України та керувалось положеннями абз.4 п.4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявлено та надано посвідку на постійне місце проживання в Україні. За результатами аналізу цієї ж норми Закону відповідач прийняв протилежне рішення, що міститься у висновку УДМС України в Київській області від 04.09.2018 року.

Доказів того, що посвідка на постійне проживання ОСОБА_3 є підробленою або отримана позивачем у не передбаченому законом порядку, відповідачем не надано.

Між тим, доказів притягнення до відповідальності посадової особи, яка складала, затверджувала та видала посвідку на постійне проживання за прийняття безпідставного рішення не надано.

Згідно положень ст. 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

При цьому, відповідачем не враховано, що перелік підстав для прийняття такого рішення визначений ст. 12 Закону України "Про імміграцію", а "інших випадків", зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавство не було передбачено.

Крім того, з приводу доводів відповідача про пропущення ОСОБА_3 шестимісячного строку звернення за отриманням посвідки, слід зазначити, що пунктом 2 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію" зобов'язано Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.

Пунктом 3 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію" рекомендовано Президенту України визначити центральний орган виконавчої влади, на який буде покладено виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції, та привести свої акти у відповідність з цим Законом.

З метою забезпечення виконання Закону України "Про імміграцію" Президентом України видано Указ № 596 від 07.08.2001 року, яким покладено на Міністерство внутрішніх справ України виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та зобов'язано Кабінету міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію".

Таким підзаконним актом стала постанова КМУ "Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання" №1983 від 26.12.2002 року. Відповідно до вступної частини постанова видана на виконання статті 5 Закону України "Про імміграцію", тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абзацом четвертим пункту 4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію" (з простроченням на 1 рік 2 місяці).

Таким чином, документування посвідками на постійне місце проживання в'єтнамських громадян на підставі Закону України "Про імміграцію" відповідними міграційними органами фактично було розпочато після 26.12.2002 року у порядку, передбаченому постановою КМУ №1983 від 26.12.2002 року вже після спливу шестимісячного терміну, передбаченого "Прикінцевими положеннями" Закону України "Про імміграцію".

Відповідно до вищенаведеного, жоден громадянин Соціалістичної республіки В'єтнам не міг звернутися і бути документованим посвідкою на постійне проживання у визначений законом термін до 07.02.2002 року, оскільки порядок видачі таких посвідок було затверджено Кабінетом Міністрів України, всупереч п.2 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" та Указу Президента України № 596 від 07.08.2001 року.

Суд зазначає, що на момент звернення позивача з клопотанням про надання посвідки було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до п. 4 розділу V Закону України "Про імміграцію", разом з тим, недотримання позивачем передбаченого вказаною нормою шестимісячного терміну не є підставою для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.08.2018 року по справі № 820/1608/17, відповідно до якої посвідка на постійне проживання може бути скасована суб'єктом владних повноважень лише у випадку скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України "Про імміграцію". Інших підстав для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання діюче законодавство не передбачає.

При цьому, суд вважає безпідставними посилання відповідача у висновку від 04.09.2018 року на той факт, що після спливу законодавчо встановленого шестимісячного терміну для звернення з заявами про видачу посвідок на постійне проживання, норма абз.4 п.4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" втратила чинність, оскільки жодним законом ця норма скасована не була, що свідчить про відсутність підстав вважати протилежне.

Крім того, при розгляді зазначеної справи судом враховано, що на підставі посвідки на постійне проживання позивач тривалий час проживає на території України.

При розгляді питання щодо підстав прийняття рішення про скасування посвідки на постійне проживання в Україні, суд також вважає за необхідне зазначити, що перебування іноземця чи особи без громадянства на території України на законних підставах є визначальним для встановлення його правового статусу.

Так, відповідно ст.26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що пункт 4 наказу Державної міграційної служби України №171 від 18.10.2018 року про визнання недійсною посвідки на постійне проживання ОСОБА_3 прийнято всупереч приписів чинного законодавства, а тому підлягає скасуванню.

Згідно положень ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно положень статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, з врахуванням вищевикладеного, повно і всебічно з'ясувавши обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, суд доходить висновку, що позивачем у справі доведено порушення його прав, а тому, суд вважає за необхідне прийняти рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 6, 7, 19, 245, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби в Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу, - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати пункт 4 наказу Державної міграційної служби України №171 від 18.10.2018 року про скасування посвідки на постійне проживання громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнаму ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнути на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_2) витрати зі сплати судового збору у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України (01001, м.Київ, вул. Володимирська, буд.9, ).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду. Або в порядку, передбаченому п. 15.5 Розділу VII КАС України, а саме: до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 05 квітня 2019 року.

Суддя О.В. Панченко