Справа № 826/5111/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2019-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 квітня 2019 року № 826/5111/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної судової адміністрації України,

Донецького окружного адміністративного суду

про визнання протиправними дій, листа та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи.

ОСОБА_1 (далі - Позивач) подала до Окружного адміністративного суду міста Києва (далі - суд) позов до Державної судової адміністрації України (далі - Відповідач 1) та Донецького окружного адміністративного суду (далі - Відповідач 2) просить суд:

- визнати дії та листа Державної судової адміністрації України від 20 листопада 2014 року №11-5385/14 «Про здійснення розрахунку фонду оплати праці виходячи виключно із чисельності працівників, які виявили бажання продовжувати виконувати свої обов'язки в судах на території, що контролюється Української владою» неправомірними та такими, що порушують норми Конституції України і пригнічують права позивача при остаточному розрахунку після звільнення з Донецького окружного адміністративного суду;

- зобов'язати Донецький окружний адміністративний провести з позивачем остаточний розрахунок та сплатити їй заборгованість по заробітній платі за період з другої половини вересня 2014 року по час остаточного розрахунку, заборгованість компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки за вислугою років, за невикористанні додаткові відпустки як матері, яка має двох неповнолітніх дітей та за невикористанні частини щорічних основних відпусток, відповідно до наказу суду від 28 листопада 2014 року №366/к-к.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Донецьким окружним адміністративним судом при звільненні позивача з посади головного спеціаліста відділу діловодства та документообігу вказаного суду не проведено остаточних розрахунків по виплаті заробітної плати з вересня 2014 року по дату звільнення; компенсації за невикористанні дні додаткові відпустки за вислугою років, за невикористанні додаткові відпустки як матері, яка має двох неповнолітніх дітей та за невикористанні частини щорічних основних відпусток.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Донецького окружного адміністративного суду щодо не здійснення розрахунку та виплати ОСОБА_1: заробітної плати за період з другої половини вересня 2014 року по день звільнення; компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за вислугою років, за невикористані дні додаткової відпустки як матері, яка має двох неповнолітніх дітей та за невикористані дні щорічної основної відпустки.

Зобов'язати Донецький окружний адміністративний суд провести з ОСОБА_1 остаточний розрахунок та сплатити їй: заборгованість по заробітній платі за період з другої половини вересня 2014 року по день остаточного розрахунку; компенсацію за невикористанні дні додаткової відпустки за вислугою років, за невикористанні дні додаткової відпустки як матері, яка має двох неповнолітніх дітей та за невикористанні дні щорічної основної відпустки.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2015 року апеляційну скаргу Донецького окружного адміністративного суду задоволено частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2015 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову.

Позов ОСОБА_2 до Донецького окружного адміністративного суду про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнано протиправною бездіяльність Донецького окружного адміністративного суду щодо нездійснення зі ОСОБА_2 остаточного розрахунку при звільненні.

Стягнуто з Донецького окружного адміністративного суду на користь ОСОБА_2 нараховану та невиплачену заробітну плату за вересень 2014 року у сумі 3095 (три тисячі дев'яносто п'ять) гривень 01 копійка, жовтень 2014 року у сумі 2623 (дві тисячі шістсот двадцять три) гривні 38 копійок, разом 5718 (п'ять тисяч сімсот вісімнадцять) гривень 39 копійок.

Стягнуто з Донецького окружного адміністративного суду на користь ОСОБА_2 за період простою Донецького окружного адміністративного суду з 01 листопада 2014 року по 20 листопада 2014 року включно середній заробіток за 14 робочих днів у розмірі 1988 (одна тисяча дев'ятсот вісімдесят вісім) гривень 56 копійок (за вирахуванням обов'язкових відрахувань).

Стягнуто з Донецького окружного адміністративного суду на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористані дні основної відпустки за період роботи з 23 вересня 2008 року по 07 червня 2009 року (2 календарних дні), з 08 червня 2011 року по 07 червня 2012 року (15 календарних днів), додаткової відпустки за період роботи з 23 вересня 2008 року по 07 червня 2009 року (2 календарних дні), з 08 червня 2012 року по 07 червня 2013 року (15 календарних днів), з 08 червня 2013 року по 07 червня 2014 року (15 календарних днів), з 08 червня 2014 року по 07 червня 2015 року (15 календарних днів), додаткової соціальної відпустки, як матері, що має двох дітей віком до 15-ти років, за 2014 рік (10 календарних днів), у загальній сумі 7461 (сім тисяч чотириста шістдесят одна) гривня 70 копійок.

Стягнуто з Донецького окружного адміністративного суду на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки належних при звільненні сум у розмірі 21163 (двадцять одна тисяча сто шістдесят три) гривні 96 копійок (за вирахуванням обов'язкових відрахувань).

В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20 січня 2016 року у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Донецького окружного адміністративного суд, Державної судової адміністрації України про визнання протиправними дій, листа та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою Донецького окружного адміністративного суду на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2015 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2015 року, відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду України від 21 березня 2017 року заяву Донецького окружного адміністративного суду задоволено частково.

Ухвалу Вищого адміністративного суду України від 20 січня 2016 року, постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 3 листопада 2015 року та Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2015 року скасовано, а справу передано на новий судовий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період із 7 січня 2015 року (звернення позивача з позовом до суду) по день ухвалення судового рішення судом першої інстанції, суди апеляційної та касаційної інстанцій на порушення статті 117 КЗПП України не встановили вину відповідача у невиплаті вчасно всіх належних позивачу сум, а також не врахували, що звільнено її з роботи 28 листопада 2014 року, у зв'язку з чим суду слід з'ясувати, чи підлягає стягненню середній заробіток за період з дня звільнення і по день остаточного розрахунку або ухвалення судом рішення, ураховуючи обставини, в яких перебувають установа та працівник, а також які конкретно виплати не проведено відповідачем, що дає підстави зробити висновок про застосування статті 117 КЗПП України.

Ухвалою від 04 серпня 2017 року справу прийнято до провадження та призначено судовий розгляд справи на 17 жовтня 2017 року.

18 вересня 2017 року через канцелярію суду надійшли від Донецького окружного адміністративного суду заперечення на позовну заяву, які долучено до матеріалів справи та які обґрунтовано тим, що вина Донецького окружного адміністративного суду у несвоєчасному розрахунку зі звільненим працівником відсутня.

17 жовтня 2017 року, зважаючи на неявку представників сторін, розгляд справи відкладено на 12 грудня 2017 року.

12 грудня 2017 року у відповідному судовому засіданні суд перейшов до подальшого розгляду та вирішення справи по суті у порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Таким чином, з дня набрання чинності нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України, тобто з 15 грудня 2017 року, адміністративне судочинство здійснюється за правилами цієї редакції Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Обставини встановлені судом.

ОСОБА_2 з 23 вересня 2008 року по 08 липня 2013 року працювала на посаді провідного спеціаліста відділу діловодства та документообігу Донецького окружного адміністративного суду (а.с. - 17).

З 08 липня 2013 року по 28 листопада 2014 року позивач працювала на посаді головного спеціаліста відділу діловодства та документообігу Донецького окружного адміністративного суду (а.с. - 17-18).

У зв'язку з проведенням антитерористичної операції на території міста Донецька, Донецький окружний адміністративний суд було переведено до міста Слов'янська, відповідно до Указу Президента України від 12 листопада 2014 року № 866/2014 «Про внесення змін до мережі адміністративних судів України».

З урахуванням такої ситуації, працівникам суду було запропоновано переїхати за місцезнаходженням суду.

Зважаючи на те, що на утриманні позивача знаходяться двоє неповнолітніх дітей, які навчаються у школі міста Донецька, а також оскільки у Донецьку проживають батьки пенсіонери позивача, остання не могла залишити своїх близьких та переїхати до міста Слов'янськ.

Наказом від 28 листопада 2014 року №366/к-к в.о. керівника апарату Донецького окружного адміністративного суду ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу діловодства та документообігу за угодою сторін, відповідно до пункту 1 статті 36 КЗПП України, на підставі заяви позивача, яку погоджено в установленому порядку (а.с. - 18, 122).

23 грудня 2014 року позивач звернулась із заявою до Донецького окружного адміністративного суду, в якій просила повідомити: з яких підстав з нею не було проведено остаточного розрахунку на момент звільнення 28 листопада 2014 року; провести до кінця 2014 року остаточний розрахунок; надати довідку про кількість днів невикористаних нею відпусток - додаткових та основних та суми компенсації по ним та надати довідку про розмір грошової заборгованості станом на 23 грудня 2014 року, яка створилася внаслідок невиконання Донецьким окружним адміністративним судом своїх обов'язків щодо проведення остаточних розрахунків із звільненим працівником.

03 лютого 2015 року на електронну адресу позивача надійшов лист Донецького окружного адміністративного суду в якому повідомлялось про те, що листом від 20 листопада 2014 року №11-5385/15 Державна судова адміністрація України доручила головам апеляційних, апеляційних спеціалізованих, місцевих спеціалізованих судів здійснити розрахунок фонду оплати праці виходячи виключно із чисельності працівників, які виявили бажання продовжувати виконувати свої обов'язки в судах на території, що контролюється українською владою. Щодо розрахунків по заробітній платі з працівниками, які станом на 01 грудня 2014 року не надали згоду продовжувати виконання своїх обов'язків у суді, то до теперішнього часу роз'яснення від Державної судової адміністрації України на адресу суду не надходили.

Позивач вважає, що така вказівка Державної судової адміністрації України порушує норми Конституції України.

04 лютого 2015 року позивач на електронну адресу суду надіслала додаткову заяву з проханням надання на її адресу витребуваних довідок.

09 лютого 2015 року відповідачем 2 запропоновано позивачу з метою отримання довідок звернутися до суду та особисто їх отримати.

10 лютого 2015 року позивачем повторно надіслано аналогічного змісту запит.

Однак 11 лютого 2015 року судом повторно запропоновано позивачу отримати довідки особисто за адресою суду.

Обставини того, що позивач не виявила бажання продовжувати виконувати свої обов'язки в судах на території, що контролюється українською владою і не переїхала за новим місцем знаходження Донецького окружного адміністративного суду не є підставою для позбавлення позивача законного права на отримання остаточного розрахунку при звільненні.

З письмових заперечень Державної судової адміністрації від 27 квітня 2015 року № 10-8690/15, які долучено до матеріалів справи вбачається, що нарахування і виплата заробітної плати суддям, працівникам апарату суду окружних адміністративних судів здійснюється безпосередньо роботодавцем, у даному випадку Донецьким окружним адміністративним судом. Позивач з ДСА України у трудових відносинах не перебував. Донецький окружний адміністративний суд у своєму листі від 03 лютого 2015 року № 09-11/13/15 посилається на те, що розрахунок по заробітній платі працівникам, які станом на 01 грудня 2014 року не надали згоду продовжувати виконання своїх обов'язків у суді не може здійснити у зв'язку з листом ДСА України від 20 листопада 2014 року № 11-5385/14. ДСА України зауважує, що вказане твердження є хибним, оскільки в листі йде мова не про здійснення виплати заробітної плати, а про здійснення розрахунку (потреби) щодо необхідної виплати (суми коштів) працівникам заробітної плати (а.с. - 25-27).

З письмових заперечень Донецького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2015 року № 09-10-395/15 вбачається, що ДСА України у роз'ясненнях, наданих суду листом від 15 березня 2015 року № 11-4550/15, з огляду на лист ДСА України від 20 листопада 2014 року № 11-5385/14, вказано, що питання стосовно остаточного розрахунку заробітної плати працівникам, які звільнилися протягом серпня-листопада 2014 року, може бути вирішене лише в судовому порядку (а.с. - 33-35).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 145 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють:

Конституційний Суд України, Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди - щодо фінансового забезпечення діяльності цих органів;

Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів загальної юрисдикції, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України та Державної судової адміністрації України.

Згідно зі статтею 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Державна судова адміністрація України є органом у системі судової влади, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Державна судова адміністрація України підзвітна з'їзду суддів України, а у період між з'їздами суддів - Раді суддів України у межах, визначених цим Законом.

Територіальні управління Державної судової адміністрації України утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Посадові особи Державної судової адміністрації України, її територіальних управлінь є державними службовцями.

Державна судова адміністрація України є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, самостійний баланс та рахунки в органах Державної казначейської служби України.

Положення про Державну судову адміністрацію України затверджується Радою суддів України.

Відповідно до частини першої статті 150 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Державну судову адміністрацію України очолює Голова Державної судової адміністрації України.

Відповідно до пункту 3 Положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого рішенням Ради суддів України від 22 жовтня 2010 року №12 основними завданнями ДСА України є:

організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, визначених законом;

забезпечення належних умов діяльності судів загальної юрисдикції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України та органів суддівського самоврядування в межах повноважень, визначених законом;

участь в утворенні та ліквідації судів загальної юрисдикції в межах повноважень, визначених законом.

Пунктом 8 вказаного Положення передбачено, що Голова ДСА України з питань, що належать до його повноважень, видає накази.

Положеннями статті 24 Конституції України передбачено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до пункту 15 частини 1 статті 3 КАС України в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Аналогічного змісту норми знайшли своє відображення у пункті 17 частини 1 статті 4 КАС України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Суспільні відносини, пов'язані зі створенням правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, регулювалися Законом України «Про державну службу від 16 грудня 1993 року № 3723-XII, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон).

Згідно зі статтями 9 і 30 Закону правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією України, спеціальними законами та Кодексом законів про працю України.

Таким чином, правовий статус державних службовців, їх права та обов'язки визначаються Конституцією України, Законом України «Про державну службу», а в частині, що не регламентується цими нормами, регламентуються Кодексом законів про працю України та іншими законодавчими актами (далі - КЗПП України).

Згідно зі статтею 21 КЗПП України Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗПП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 113 КЗПП України передбачено, що за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Згідно з частиною першої статті 115 КЗПП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Статтею 116 КЗПП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗПП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам, а також порядок їх компенсації у разі звільнення особи, урегульовані Законом України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року N 504/96-ВР, у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон).

Відповідно до статті 24 Закону у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів навчальних закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості.

У разі переведення працівника на роботу на інше підприємство грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, на яке перейшов працівник.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Особам віком до вісімнадцяти років заміна всіх видів відпусток грошовою компенсацією не допускається.

У разі смерті працівника грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, виплачується спадкоємцям.

Постановою Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року №595 затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей.

Пунктом 3 Тимчасового порядку визначено, що заробітна плата (грошове забезпечення, суддівські винагорода) працівникам (військовослужбовцям, особам рядового начальницького складу) установи за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була, повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влада здійснюють свої повноваження в повному обсязі (далі - контрольовані територія), виплачується у повному обсязі за рахунок кошторису (плані - використання бюджетних коштів) установи.

Пунктом 4 Тимчасового порядку визначено, що заробітна плата (грошові забезпечення, суддівська винагорода) виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюються, якщо установа продовжує функціонувати і працівники (військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу виконують свої обов'язки.

Згідно зі статтею 4 КЗПП України законодавство про працю складається з КЗПП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗПП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини.

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, а також відшкодування моральної шкоди, що регулюються главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем оскаржується лист в.о. голови Державної судової адміністрації України від 20 листопада 2014 року №11-5385/14 «В додаток до листа Державної судової адміністрації України від 13 листопада 2014 року №11-5218/14», який адресовано Головам апеляційних, апеляційних спеціалізованих, місцевих спеціалізованих судів, Начальникам територіальних управлінь ДСА України та в якому мова йде про те, що розрахунок фонду оплати праці на листопад - грудень 2014 роки необхідно здійснювати виключно із чисельності працівників, які виявили бажання продовжувати виконувати свої обов'язки в судах на території, що контролюється української владою.

Проте, оскаржуваний лист не є рішенням відповідача та є лише документом, який має інформаційний характер і не породжує жодного обов'язку у суб'єктів, яким його адресовано.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Статтею 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спорах між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб'єкту законом; спорах щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов'язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов'язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень"; спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".

Форма, у якій суб'єкт владних повноважень в межах своєї компетенції приймає рішення (нормативно-правові акти чи правові акти індивідуальної дії) визначається законодавством.

Нормативно-правовий акт - це офіційний письмовий документ, прийнятий уповноваженим на це суб'єктом нормотворення у визначеній законодавством формі та за встановленою законодавством процедурою, спрямований на регулювання суспільних відносин, що містить норми права, має неперсоніфікований характер і розрахований на неодноразове застосування. Прийняття нормативно-правових актів у вигляді листів і телеграм не допускається.

На відміну від нормативно-правового акту, правовий акт індивідуальної дії, є рішенням суб'єкта владних повноважень, прийнятим ним при здійсненні ними владних управлінських функцій стосовно конкретної особи або визначеного кола осіб.

Таким чином, суд дійшов висновку, що неправомірний, на думку позивача, оскаржуваний лист від 20 листопада 2014 року №11-5385/14 не є ані нормативно-правовим актом, ані правим актом індивідуальної дії, а тому визнання протиправними листа та дій пов'язаних з його направленням не буде мати на меті відновлення порушених прав позивача, а відтак позовні вимоги в даній частині не можуть бути задоволеними.

Окрім того, з матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до довідки Донецького окружного адміністративного суду від 16 червня 2015 року невикористані частини щорічних основних відпусток ОСОБА_1 складають:

- за період роботи з 23 вересня 2013 року по 22 вересня 2014 року тривалістю 5 календарних днів;

- за період роботи з 23 вересня 2014 року по 28 листопада 2014 року тривалістю 6 календарних днів.

Невикористані додаткові відпустки складають:

- за період роботи з 23 вересня 2008 року по 07 червня 2009 року тривалістю 2 календарних дні;

- за період роботи з 08 червня 2011 року по 07 червня 2012 року тривалістю 15 календарних днів;

- за період роботи з 08 червня 2012 року по 07 червня 2013 року тривалістю 15 календарних днів;

- за період роботи з 08 червня 2013 року по 07 червня 2014 року тривалістю 15 календарних днів;

- за невикористану додаткову відпустку за період роботи з 08 червня 2014 року по 07 червня 2015 року тривалістю 15 календарних днів;

- за невикористану додаткову соціальну відпустку, як матері, що має двох дітей віком до 15-ти років, за 2014 рік, тривалістю 10 календарних днів (а.с. - 130).

З Довідки Донецького окружного адміністративного суду від 16 червня 2015 року вбачається, що за невикористану додаткову та основну відпустки, ОСОБА_1 належить до нарахування 7 461,70 гривень (а.с. - 131).

Окрім того, на судовий запит Донецьким окружним адміністративним судом направлено розрахунок по заробітній платі ОСОБА_2 за вересень, жовтень та листопад 2014 року (а.с. - 207).

З листа також вбачається, що відповідно до наказу в.о. голови Донецького окружного адміністративного суду від 14 липня 2014 року № 4/1-2 в період з 16 по 31 липня 2014 року роботу суду було призупинено у повному обсязі. З 01 серпня 2014 року роботу суду було відновлено але з 13 серпня 2014 року знову призупинено. З 29 серпня 2014 року роботу суду було поновлено в особливому режимі.

Згідно з наказом в.о. голови суду від 21 серпня 2014 року № 6/і-г особливий режим полягав у визначенні для розгляду адміністративних справ (кожної середи тижня), починаючи з дня поновлення роботи суду.

З 17 вересня 2014 року було встановлено простой у роботі суду до стабілізації ситуації щодо проведення АТО у Донецькій області.

У зв'язку із незаконним захопленням невідомими приміщення суду у місті Донецьку доступ до всієї паперової та електронної документації суду, у тому числі до вищезазначених наказів в.о. голови суду, був унеможливлений. Документація, яка знаходилася в захопленому приміщенні суду, вважається втраченою.

З 21 листопада 2014 року роботу суду було відновлено у звичайному режимі за новою адресою: місто Слов'янськ, вулиця Добровольського, 2 згідно з Указом Президента України від 12 листопада 2014 року № 866/2014 «Про внесення змін до мережі адміністративних судів України» (а.с. - 207).

Згідно з розрахунковими листками Донецького окружного адміністративного суду, ОСОБА_1 у вересні 2014 року була нарахована заробітна плата у загальній сумі 5228,89 гривень із якої утримано 2607,54 гривень, із яких сплачено заробітну плату за першу половину місяця у сумі 1000,00 гривень (код 290 ); сума, що підлягала сплаті, але не була виплачена, становить 3095,01 гривень.

У жовтні позивачці нарахована заробітна плата у розмірі 3116,50 гривень, із якої утримано обов'язкових платежів 493,12 гривень, відповідно (3116,50-493,12)=2623,38 гривень. Саме ця сума разом із сумою заробітної плати за вересень - 3095,01 гривень, всього 5718,39 гривень, зазначена як заборгованість установи станом на листопад 2014 року.

Як вбачається із розрахункового листа, у листопаді 2014 року заробітна плата позивачці взагалі не нараховувалась та не сплачувалась, а суми, нараховані їй у вересні та жовтні були утримані в цьому місяці в повному обсязі (а.с. - 208).

З листа Донецького окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2015 року № 03-27/1732/15 вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача станом на 28 листопада 2014 року складала 142,04 гривень. Сума заробітної плати, яка враховувалась при обчисленні середнього заробітку: 259,44 гривень (серпень 2014 року) + 166,69 гривень (вересень 2014 року) = 426,13 гривень. Фактично відпрацьовано днів: 1 день (серпень 2014 року) + 2 днів (вересень 2014 року) = 3 днів. 426,13 гривень : 3 дні = 142,04 гривень (а.с. - 212).

Про відновлення роботи суду позивачка була повідомлена в телефонному режимі, проте вона не змогла прибути на своє робоче місце в іншу місцевість - у місто Слов'янськ, та була звільнена згідно з Наказом Донецького окружного адміністративного суду від 28 листопада 2014 року №366/к-к на підставі її заяви про звільнення з посади головного спеціаліста відділу діловодства та документообігу 28 листопада 2014 року за угодою сторін, відповідно до пункту 1 статті 36 КЗПП України.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачці належить до сплати в період простою суду з 01 листопада 2014 року по 20 листопада 2014 року включно середній заробіток за 14 робочих днів, що дорівнює (14 х 142,04 грн.)=1988,56 гривень (за винятком обов'язкових відрахувань), де 142,04 гривень - середньоденний заробіток згідно довідки Донецького окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2015 року №03-27/1732/15 (а.с. - 228).

Разом з тим, не підлягає оплаті решта місяця - період з 21 листопада 2014 року по 28 листопада 2014 року, оскільки у цей час позивачка фактично не працювала.

Таким чином, з наведеного судом встановлено, що наступного дня після звільнення позивача з займаної посади та станом на момент прийняття рішення у даній справі, Донецьким окружним адміністративним судом не проведено остаточного розрахунку вказаних сум заборгованості, а факт не проведення повного розрахунку з позивачем на день його звільнення свідчить про наявність ознак протиправної бездіяльності.

Вказані обставини не заперечуються Донецьким окружним адміністративним судом. Однак, судом зауважується, що у заяві про звільнення позивачем надано згоду на відстрочку остаточних розрахунків.

Однак, з долученої до матеріалів справи заяви не вбачається надання позивачем згоди на відстрочку остаточних розрахунків.

За положеннями статті 117 КЗПП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Відповідач заперечуючи проти позову зазначає про те, що постановою Правління Національного банку України від 06 серпня 2014 року № 466 «Про призупинення здійснення фінансових операцій» було призупинено здійснення усіх видів фінансових операцій на території яка не контролюється українською владою. До цієї території належить місто Донецьк, де весь час перебувала та продовжує перебувати позивач. Призупинення фінансових операцій само по собі доводить відсутність вини суду щодо невиплати заявленої позивачем до стягнення заборгованості із заробітної плати.

Відділення банку «Фінанси і Кредит» у місті Донецьк, через яке здійснювалась виплата заробітної плати працівникам суду та яке обслуговувало суд як юридичну установу і в якому було відкрито відповідні рахунки залишилось на непідконтрольній Україні території. Тому суд позбавлений можливості проводити будь-які розрахунки за наявними банківськими реквізитами відділення банку «Фінанси та Кредит» у місті Донецьк.

Окрім того, позивачем не було надано відомостей стосовно того, на які рахунки та яким чином слід перерахувати їй заборгованість по заробітній платі після її звільнення.

Після перереєстрації у місті Слов'янську, на підконтрольній Україні території Донецької області, судом було укладено угоду з «Ощадбанком України», відкрито рахунки для здійснення виплати заробітної плати суддям і працівникам апарату.

Разом з тим, аналіз статей 116 та 117 КЗЗП України дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗПП України.

Вказана обставина підтверджується також і правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2013 року по справі № 6-64цс13, що аналіз статей 116, 117 КЗПП України дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗПП України.

Також, відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 21 листопада 2011 року №6-60цс11, від 29 січня 2014 року № 6-144ц13, від 21 січня 2015 року №6-195цс14, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗПП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗПП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗПП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗПП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення Антитерористичної операції (далі - АТО) на території Донецької і Луганської областей.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VII (надалі Закон № 1669) період проведення антитерористичної операції це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Виходячи з наведених приписів, датою початку періоду проведенні", антитерористичної операції є 14 квітня 2014 року.

Розпорядженнями Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р та від 02 грудня 2015 року №1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення та на території яких здійснювалася антитерористична операція.

До вказаного переліку також належить і місто Донецьк.

Окрім того, сертифікатом Донецької торгово-промислової палати від 21 лютого 2015 року № 3411 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчено Донецькому окружному адміністративному суду форс-мажорні обставини, зокрема, акти тероризму, військові дії на території Донецької області, захоплення будівлі суду з 16 вересня 2014 року по 21 листопада 2014 року (а.с. - 273).

Разом з тим, суд також приймає до уваги той факт, що у листі від 16 жовтня 2015 року № 10-17042/15 Державною судовою адміністрацією повідомлено, що у Донецькому окружному адміністративному суді на 2014 рік були передбачені бюджетні призначення на оплату праці у сумі 15 865,4 тисячі гривень, з них планові показники на листопад склали 507,8 тисяч гривень, на грудень - 515,5 тисяч гривень та були профінансовані в повному обсязі.

У період листопада-грудень 2014 року ДСА України проводилося відкриття асигнувань на оплату праці судам в районах проведення антитерористичної операції Донецької та Луганської областей або за її межами відповідно до наданої інформації від судів про працівників, які продовжують виконувати свої посадові обов'язки.

Виходячи з наданої Донецьким окружним адміністративним судом інформації, ОСОБА_1 продовжувала виконувати свої повноваження та була врахована при відкритті асигнувань на листопад-грудень 2014 року (а.с. - 199-200).

Із урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність вини відповідача у невиплаті позивачу належних їй при звільненні сум у строки, зазначені в статті 116 КЗПП України, оскільки відповідач не був позбавлений можливості здійснити позивачу виплату всіх сум при звільненні працівника.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені в статті 116 КЗПП України строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Статтею 23 Загальної Декларації з прав людини встановлено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім'ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Таким чином, з урахуванням зазначеного, в контексті приписів статей 116, 117 КЗПП України суд приходить до висновку, що останні спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов'язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

За таких обставин, з наведеного вбачається протиправна бездіяльність Донецького окружного адміністративного суду яка проявилась у нездійсненні з позивачем остаточного розрахунку при звільненні.

Із урахуванням викладеного, суд дійшов висновку що позивачу належить виплата середнього заробітку з 24 грудня 2014 року (тобто з наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення остаточного розрахунку) по день прийняття рішення судом першої інстанції - 04 квітня 2019 року включно, що дорівнює 1070 робочих днів (за винятком державних та релігійних свят), а саме: з 24 грудня по 31 грудня 2014 року становить 6 робочих днів, з 01 січня по 31 грудня 2015 року - 250 робочих днів, з 01 січня по 31 грудня 2016 року - 251 робочий день, з 01 січня по 31 грудня 2017 року - 248 робочих днів. З 01 січня по 31 грудня 2018 року - 250 робочих днів та з 01 січня по 04 квітня 2019 року включно становить 65 робочих дні, а тому (1070 х 142,04) = 151 982,80 гривень.

З метою повного та ефективного захисту прав позивачки суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність Донецького окружного адміністративного суду щодо нездійснення ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні; стягнути на її користь з Донецького окружного адміністративного суду:

нараховану та невиплачену заробітну плату:

за вересень 2014 року у сумі 3095,01 гривень;

за жовтень 2014 року у сумі 2623,39 гривень;

за період простою Донецького окружного адміністративного суду середній заробіток у розмірі 1988,56 гривень (за вирахуванням обов'язкових відрахувань);

грошову компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпустки у загальній сумі 7461,70 гривень;

середній заробіток за час затримки належних при звільненні сум у розмірі 151 982,80 гривень (за вирахуванням обов'язкових відрахувань).

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Таким чином, суд вважає за необхідним вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність Донецького окружного адміністративного суду щодо не здійснення розрахунку та виплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з другої половини вересня 2014 року по день звільнення; компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за вислугою років, за невикористані дні додаткової відпустки як матері, яка має двох неповнолітніх дітей та за невикористану частину щорічної основної відпустки.

За таких обставин, суд дійшов висновку, про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (частина друга статті 2 КАС України).

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Суд не може витребувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Беручи до уваги викладене, на думку суду, позивачем частково доведено правомірність заявлених вимог що є підставами для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Зважаючи на те, що позивача від сплати судового збору звільнено, підстави для вирішення питання щодо відшкодування судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 2, 9, 19, 72-77, 90, 139, 143, 243-246, 255 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

Задовольнити частково адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 ІПН: НОМЕР_1) до Державної судової адміністрації України (01601, місто Київ, вулиця Липська, 18/5, ), Донецького окружного адміністративного суду (84122, місто Слов'янськ, вулиця Добровольського, 2, ) про визнання протиправними дій, листа та зобов'язання вчинити певні дії.

Визнати протиправною бездіяльність Донецького окружного адміністративного суду щодо нездійснення зі ОСОБА_2 остаточного розрахунку при звільненні.

Стягнути з Донецького окружного адміністративного суду на користь ОСОБА_1 нараховану та невиплачену заробітну плату за вересень 2014 року у сумі 3095,01 гривень та жовтень 2014 року у сумі 2623,39 гривень.

Стягнути з Донецького окружного адміністративного суду на користь ОСОБА_1 за період простою Донецького окружного адміністративного суду середній заробіток у розмірі 1988,56 гривень (за вирахуванням обов'язкових відрахувань).

Стягнути з Донецького окружного адміністративного суду на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпустки у загальній сумі 7461,70 гривень.

Стягнути з Донецького окружного адміністративного суду на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки належних при звільненні сум у розмірі 151 982,80 гривень (за вирахуванням обов'язкових відрахувань).

Відмовити в решті позовних вимог.

Підстави для відшкодування судових витрат відсутні.

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда