Справа № 235/2376/19
Суддя: Бородавка К. П.
Дата ухвалення: 2019-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Єдиний унікальний номер 235/2376/19
Провадження №2-а/235/42/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

у складі: головуючого судді Бородавки К.П.

за участю секретаря судового засідання Григор'євої С.В.,

представника позивача Згоннікова Ю.Г.

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Покровську в порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом Покровського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до ОСОБА_2 про примусове видворення за межі України, затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, -

ВСТАНОВИВ:

Покровський міський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просить примусово видворити з України громадянина Грузії ОСОБА_2 (далі - відповідач), ІНФОРМАЦІЯ_1, та затримати громадянина Грузії ОСОБА_2 з метою забезпечення видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на шість місяців.

В обґрунтування позову позивач посилається на приписи Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та зазначає, що відповідач незаконно перебуває на території України та не виконав рішення позивача № 1 від 12.01.2018 про примусове повернення за межі України, яким відповідача зобов'язано самостійно залишити територію України в термін до 10.02.2018.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених позові.

Відповідач в судове засідання з'явився, зазначив, що в Україні проживає 14 років, українську та російську мови розуміє, перекладач йому не потрібен. Пояснив, що він намагався виїхати з України після отримання рішення позивача від 12.01.2018, але йому не вдалось, хоча він і сам бажає виїхати в Грузію, проте у нього не вистачає коштів. Також відповідач зазначив, що він ніде не працює, проживає в нежитловому приміщенні - в будинку, який не відомо, кому належить, офіційно не одружений, є дитина, але в свідоцтві про народження батьком записаний не він. Рішення позивача від 12.01.2018 відповідач отримав, про складення відносно нього адміністративного протоколу та постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності йому відомо, штраф в розмірі 510 грн. він сплатив.

З пояснень відповідача судом встановлено, що він повністю усвідомлює суть спірних правовідносини, обставини справи розуміє, сприймає та оцінює вірно.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив таке.

Відповідно до паспорту НОМЕР_1, виданого Генеральним консульством, Україна, Одеса, відповідач є громадянином Грузії, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження Цаленджиха, дата видачі паспорту 17.11.2011, дійсний до 17.11.2021.

12.01.2018 посадовою особою позивача у відношенні відповідача складений протокол про адміністративне правопорушення ПР МДО №800677, за змістом якого відповідач прибув в Україну в серпні 2005 р., після закінчення дозволеного терміну перебування, а саме з 01.11.2005, ухиляється від виїзду з України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст.203 КУпАП. Зі змістом протоколу відповідач ознайомлений, про що свідчить його підпис в протоколі та пояснення відповідача в судовому засіданні.

На підставі складеного протоколу відповідно до ч.1 ст.203 КУпАП винесено постанову про накладення адміністративного стягнення ПН МДО №000677 у вигляді штрафу в розмірі 510 грн.

Зазначений штраф відповідачем сплачений, що підтверджується квитанцією від 17.01.2018 №1118495.

12.01.2018 Покровським МВ ГУ ДМС України в Донецькій області винесено Рішення № 1 про примусове повернення до країни походження відповідача у термін до 10.02.2018, в'їзд в Україну відповідачу заборонено на три роки, про що проставлено відмітку в паспорті на ім'я відповідача НОМЕР_1. Факт отримання вказаного рішення та його неоскарження в судовому порядку відповідачем визнано в ході розгляду справи.

Відповідно до листа ГУ ДМС України в Харківській області від 27.03.2019 відповідач із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не звертався.

Відповідачем визнаються та не заперечуються обставини, наведені в означених документах.

За змістом письмових пояснень на ім'я начальника ГУ ДМС України в Донецькій області відповідач пояснює, що виконати рішення від 12.01.2018 він не зміг у зв'язку зі скрутним матеріальним становищем, він намагався виконати його вчасно, але у нього бракувало коштів на придбання квитка на подорож, державний кордон України у напрямку «Виїзд» з 12.01.2018 відповідач не перетинав. За змістом письмових пояснень на ім'я начальника ГУ ДМС України в Донецькій області відповідач зазначає, що він спочатку проживав в м. Харцизьку Донецької області, а в 2018р. приїхав в м.Покровськ Донецької області, де постійного місця проживання не має, іноді ночував на залізничному вокзалі, в органи міграційної служби не звертався.

Вказані письмові пояснення відповідач підтвердив в судовому засіданні та зауважив, що розуміє, що порушує законодавство України, не виїжджаючи з України у визначені строки.

Суд зазначає, що спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Кодексом адміністративного судочинства України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України.

В силу вимог ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI) іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч. 5 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Згідно з ч.1 ст.30 Закону № 3773-VI Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Іноземці та особи без громадянства перебувають у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, протягом строку, необхідного для виконання рішення суду про примусове видворення, але не більш як дванадцять місяців.

Аналіз наведених законодавчих приписів дозволяє дійти висновку, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеного рішення адміністративного суду застосовується, якщо рішення про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання такого рішення.

Отже, примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства повинні передувати дві обставини: перша - прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; друга - ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні».

Приписами ч.1 ст.289 КАС України визначено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; зобов'язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Згідно з п.4 розділу IV Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрацією державної прикордонної служби України та Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України від 22.01.2018 № 38/77), іноземці, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, поміщуються до ПТПІ на строк, необхідний для їх ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більше ніж на вісімнадцять місяців.

Відповідно до п.1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1110, (далі - Типове положення), пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є державною установою, що призначена для тимчасового утримання іноземців та осіб без громадянства у разі, коли вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або є обґрунтовані підстави вважати, що вони ухилятимуться від виконання такого рішення, або прийнято адміністративним судом постанову про їх примусове видворення за межі України, або вони прибули на територію України відповідно до міжнародних договорів про реадмісію, або не мають законних підстав для перебування на території України і підлягають примусовому видворенню за її межі.

Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави вважати, що позов про затримання щодо іноземця або особи без громадянства може бути подано стосовно особи, до якої подано та розглядається адміністративний позов про примусове видворення, при цьому підставою затримання повинні слугувати докази на підтвердження обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі.

У підпункті "f" п.1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Європейський суд з прав людини у справі «Ливада проти України» (рішення від 26 червня 2014 року) зазначив, що проголошуючи право на свободу, пункт статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги, що відповідач, будучи громадянином Грузії, порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, без поважних причин ухиляється від виїзду з України, при цьому постійного місця проживання в Україні не має, мешкає в нежитловому приміщенні без відповідних правових підстав, а іноді ночує на залізничному вокзалі, не одружений та дітей не має, що в сукупності вказує на існування ризику його втечі, Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» на відповідача не поширюється, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Одночасно суд зазначає, що посилання відповідача на його майновий стан та вчинення спроб отримати дозвіл на перебування в Україні не має юридичного значення, адже постанова про притягнення до адміністративної відповідальності та рішення про примусове повернення до країни походження №1 від 12.01.2018 відповідачем не оскаржувались, а законодавець не пов'язує можливість невиконання рішення про примусове повернення до країни походження особою, відносно якої таке рішення прийнято, з відсутністю у останньої коштів на виїзд з території України. Доказів вжиття заходів для подовження терміну перебування у встановленому порядку, отримання статусу біженця або наявності поважних причин ухилення від виїзду з України тощо відповідач не надав, причини невжиття таких заходів пояснити не зміг.

Відтак, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

В силу приписів п.3 ч.2 ст.371 КАС України рішення в частині примусового видворення підлягає зверненню до негайного виконання.

Керуючись статями 6, 7, 9, 72-77, 241-246, 288-289, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Покровського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (місцезнаходження - Донецька область, м.Покровськ, вул.Кармелюка, 2) до ОСОБА_2 (місце проживання - АДРЕСА_1) про примусове видворення за межі України, затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні задовольнити.

Примусово видворити за межі України громадянина Грузії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в країну походження - Грузію.

Затримати громадянина Грузії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на строк до шести місяців з метою забезпечення видворення за межі території України, із поміщенням у пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Рішення суду допустити до негайного виконання.

Відповідно до ч.4 ст.286 КАС України апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення в порядку, визначеному пп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя К.П. Бородавка