Справа № 805/2615/15-а
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2019-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

02 квітня 2019 року

Київ

справа №805/2615/15-а

касаційне провадження №К/9901/28001/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бившевої Л.І.,

суддів: Шипуліної Т.М., Хохуляка В.В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у місті Донецьку Міжрегіонального головного управління ДФС (далі - Інспекція) на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 03.09.2015 (суддя - Кониченко О.М.) та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 13.07.2016 (головуючий суддя - Жаботинська С.В., судді - Васильєва І.А., Казначеєв Е.Г.) у справі за позовом Корпорації «Індустріальна спілка Донбасу» (далі - Корпорація) до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у місті Донецьку Міжрегіонального головного управління ДФС, Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області (далі - Казначейство) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення суми,

УСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Корпорація звернулась до суду із позовом до Інспекції та Казначейства, у якому просила: визнати протиправною бездіяльність Інспекції та Казначейства, яка виразилась у невиконанні передбачених законодавством дій, заходів для повернення надміру сплаченого податку на прибуток підприємств Корпорації у розмірі 97690397,00 грн.; стягнути з Державного бюджету України 97690397,00 грн. надміру сплаченого податку на прибуток підприємств.

На обґрунтування зазначених позовних вимог Корпорація послалась на наявність у неї переплати з податку на прибуток у розмірі 97690397,00 грн., яку вона просила повернути на її поточний рахунок відповідно до положень статті 43 Податкового кодексу України, у зв'язку з чим зверталась до податкового органу з відповідною заявою № 337/1933 від 26.05.2015, проте Інспекція не здійснила будь-яких дій, спрямованих на повернення Корпорації наявної у неї переплати з податку на прибуток підприємств, та запропонувала Корпорації переглянути рішення про повернення надміру сплачених сум.

Донецький окружний адміністративний суд постановою від 03.09.2015, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 13.07.2016, позов задовольнив частково: визнав протиправною бездіяльність Інспекції, яка виразилась у невиконанні передбачених законом дій, заходів для повернення надміру сплаченого податку на прибуток підприємства у розмірі 97690397,00 грн.; стягнув з Державного бюджету України на користь Корпорації 97690397,00 грн. надміру сплаченого податку на прибуток підприємств; в іншій частині позовних вимог відмовив.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суди виходили з того, що: податковий орган не виконав покладеного на нього чинним законодавством обов'язку щодо надання органу казначейства висновку про повернення платнику податків суми переплати з податку на прибуток, з урахуванням того, що наявність у Корпорації переплати з податку на прибуток у розмірі 97690397,00 грн. підтверджена актами звірення розрахунків платника з бюджетом і податковим органом не заперечувалась, що призвело до порушення права Корпорації на вільне користування своїми коштами.

Інспекція оскаржила рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволених позовних вимог до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 13.09.2016 відкрив касаційне провадження у справі та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник посилається на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені із порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суди не надали належної правової оцінки тому, що: листом від 15.06.2015 Інспекція не відмовляла Корпорації у повернені суми надміру сплаченого податку на прибуток підприємств, а просила переглянути своє рішення та залишити суму переплати на особовому рахунку; акт звірки, на який посилається Корпорація, не є підставою для повернення надміру сплаченого податку у порядку статті 43 Податкового кодексу України.

У запереченні на касаційну скаргу Корпорація просить суд залишити її без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 01.04.2019 прийняв касаційну скаргу Інспекції до провадження, визнав за можливе проведення попереднього розгляду справи та призначив попередній розгляд справи на 02.04.2019.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи та дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У справі, що розглядається, суди встановили, що у Корпорації обліковувалась непокрита податковими зобов'язаннями сума авансових внесків з податку на прибуток у розмірі 97690397,00 грн., яка виникла у зв'язку з перерахуванням Корпорацією авансових внесків: 26.06.2012 - у сумі 153975988,00 грн. за перше півріччя 2012 року (платіжне доручення № 2917); 31.082012 - у сумі 2000000,00 грн. за 9 місяців 2012 року (платіжне доручення № 3948); 21.09.2012 - у сумі 10000000,00 грн. за 9 місяців 2012 року (платіжне доручення № 4275), з огляду на що сплачені Корпорацією у вказаних податкових періодах авансові внески з податку на прибуток є сумою надміру сплаченого грошового зобов'язання у розумінні підпункту 14.1.115 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України.

На виконання вимог статті 43 Податкового кодексу України Корпорація подала до Інспекції відповідну заяву від 26.05.2015 за вих. № 337/1933 щодо повернення наявної переплати з податку на прибуток у розмірі 97690397,00 грн. на поточний рахунок підприємства. Вказана заява була надіслана засобами поштового зв'язку та отримана Інспекцією 27.05.2015, що підтверджується довідкою ПАТ «ДХЛ Інтернешнл Україна» від 09.06.2015.

Листом від 15.06.2015 за вих. № 3948/10/28-03-20-13-3 у відповідь на заяву Корпорації від 26.05.2015 за вих. № 337/1933 Інспекція повідомила, що стурбована бажанням Корпорації щодо повернення надміру сплаченої суми податку на прибуток підприємства на розрахунковий рахунок та переконливо просить Корпорацію розглянути питання щодо можливості залишити переплату з податку на прибуток на особовому рахунку для плати майбутніх податкових зобов'язань.

Також, судами було встановлено, що Інспекція не виконала покладених на неї чинним законодавством обов'язків щодо надання органу казначейства висновку про повернення Корпорації суми переплати з податку на прибуток.

Крім іншого, судами попередніх інстанцій було встановлено, що наявність у інтегрованій картці Корпорації переплати з податку на прибуток підприємств була підтверджена Інспекцією у актах звірення розрахунків платника з бюджетом, а саме: № 4155-20 від 28.10.2014, № 3508-20 від 08.06.2015 та № 3560-20 від 08.06.2015.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.115 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), надміру сплачені грошові зобов'язання - це суми коштів, які на певну дату зараховані до відповідного бюджету понад нараховані суми грошових зобов'язань, граничний строк сплати яких настав на таку дату.

Порядок повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань встановлений статтею 43 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 43.1 статті 43 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов'язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.

Відповідно до пункту 43.3 статті 43 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) обов'язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов'язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми.

Положеннями пунктів 43.4, 43.5 статті Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що платник податків подає заяву на повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов'язання (податкового боргу) з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення готівковими коштами за чеком у разі відсутності у платника податків рахунку в банку. Контролюючий орган не пізніше ніж за п'ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, протягом п'яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Контролюючий орган несе відповідальність згідно із законом за несвоєчасність передачі органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, для виконання висновку про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку, що обов'язковою умовою для подання Інспекцією органу, що здійснює казначейське обслуговування, висновку про повернення коштів, є подання платником податків податковому органу заяви про повернення коштів протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми.

У справі, що розглядається, суди встановили, що право на повернення сум грошових зобов'язань з податку на прибуток виникло у Корпорації на підставі сплачених авансових внесків з податку на прибуток за перше півріччя та 9 місяців 2012 року згідно платіжних доручень № 2917 від 26.06.2012, № 3948 від 31.08.2012, № 4275 від 21.09.2012, а також заяви позивача № 337/1933 від 26.05.2015 про повернення наявної у Корпорації переплати у розмірі 97690397,00 грн. Факт існування станом у Корпорації переплати з податку на прибуток підприємства у у розмірі 97690397,00 грн. також був підтверджений у актах звірення розрахунків платника з бюджетом, а саме: № 4155-20 від 28.10.2014, № 3508-20 від 08.06.2015 та № 3560-20 від 08.06.2015.

При цьому, суди обґрунтовано виходили з того, що норми чинного законодавства не ставлять передумовою для надання відповідного висновку про перерахування помилково або надміру сплачених до бюджету коштів обов'язкового проведення документальної перевірки.

Наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787 був затверджений Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, який (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначає процедури повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії (далі - платежі).

Згідно абзаців 1, 2 пункту 5 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили. Подання подається до органу Казначейства за формою, передбаченою нормативно-правовими актами з питань повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету коштів, або в довільній формі на офіційному бланку установи за підписом керівника установи (його заступника відповідно до компетенції), скріпленим гербовою печаткою (у разі наявності) або печаткою з найменуванням та ідентифікаційним кодом установи (у разі наявності), з обов'язковим зазначенням такої інформації: обґрунтування необхідності повернення коштів з бюджету, найменування платника (суб'єкта господарювання), код за ЄДРПОУ (для юридичної особи) або прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер) або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та мають відмітку у паспорті), сума платежу, що підлягає поверненню, дата та номер документа на переказ, який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету.

Пунктом 12 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), встановлено, що органи Казначейства здійснюють процедури із забезпечення виконання документів, зазначених у пунктах 5 - 8 цього розділу, в такому порядку: 1) за наявності поточних надходжень на відповідних рахунках за надходженнями орган Казначейства протягом п'яти робочих днів після дня отримання подання (заяви та подання) перераховує кошти на рахунок одержувача одноразово на загальну суму або частковими сумами; 2) у разі недостатності або відсутності поточних надходжень на відповідних рахунках за надходженнями для здійснення повернення відповідний орган Казначейства не пізніше ніж через п'ять робочих днів після дня отримання подання (заяви та подання) надсилає звернення для підкріплення коштами цих рахунків, зокрема, за платежами, що належать державному бюджету, - до Казначейства України.

Виходячи з аналізу наведених вище правових норм та із врахування встановленого судами попередніх інстанцій права Корпорації на повернення наявної у неї суми надміру сплаченого податку на прибуток підприємств Корпорації у розмірі 97690397,00 грн., яка не пізніше 16.05.2015 повинна буда бути зарахована на банківський рахунок Корпорації, а також невиконання Інспекцією з червня 2015 року покладеного на неї законодавством обов'язку щодо подання до органу Казначейства висновку про повернення надміру сплаченого податку, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що саме стягнення суми надміру сплаченого податку на прибуток підприємств Корпорації у розмірі 97690397,00 грн. призведе до ефективного відновлення права платника податків.

Відповідно до частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожна юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини наголошував, що поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно» (див. mutatis mutandis рішення у справі «Бейелер проти Італії» від 05 січня 2000 року) (Beyeler v. Italy, заява № 33202, § 100)).

За певних обставин «легітимне очікування» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950. Так, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «легітимне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя (див. mutatis mutandis рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України» від 26 червня 2014 року (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine, заяви № 68385/10 та № 71378/10, § 35)).

Оскільки податкове законодавство передбачає право Корпорації на повернення суми надміру сплаченого податку, позивач у цій справі має майновий інтерес щодо повернення з бюджету надміру сплаченого податку на прибуток підприємства у сумі 97690397,00 грн., яка охоплюються поняттям «майно» в аспекті частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950.

Верховенство права, як основоположний принцип адміністративного судочинства, визначає спрямованість судочинства на досягнення справедливості та надання ефективного захисту.

Статтею 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Таким чином, доводи Інспекції, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків, наведених у постанові Донецького окружного адміністративного суду від 03.09.2015 та ухвалі Донецького апеляційного адміністративного суду від 13.07.2016, оскільки суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права до встановлених у справі правовідносин, а тому у задоволенні її касаційної скарги слід відмовити.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною третьою статті 375 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскаржуваного судового рішення або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

З огляду на те, що Вищий адміністративний суд України ухвалою від 13.09.2016 зупинив виконання постанови Донецького окружного адміністративного суду від 03.09.2015 та ухвали Донецького апеляційного адміністративного суду від 13.07.2016, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду за результатами перегляду оскаржуваних судових рішень поновлює їх виконання.

Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи зазначене, касаційна скарга Інспекції підлягає залишенню без задоволення, а постанова Донецького окружного адміністративного суду від 03.09.2015 та ухвала Донецького апеляційного адміністративного суду від 13.07.2016 - без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 349, ст. 350, ч.ч. 1, 5 ст. 355, ст.ст. 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у місті Донецьку Міжрегіонального головного управління ДФС залишити без задоволення, а постанову Донецького окружного адміністративного суду від 03.09.2015 та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 13.07.2016 - залишити без змін.

Поновити виконання постанови Донецького окружного адміністративного суду від 03.09.2015 та ухвали Донецького апеляційного адміністративного суду від 13.07.2016.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду Л.І. Бившева

В.В. Хохуляк

Т.М. Шипуліна