Справа № 826/14510/16
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2019-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого-судді: Кучми А.Ю.

суддів: Аліменка В.О., Бєлової Л.В.,

за участю секретаря: Тищенко Н.В.,

розглянувши за відсутності осіб, які беруть участь в справі, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ст. 229 КАС України у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Громадянина Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2019 року (м. Київ, дата виготовлення повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом Громадянина Бангладеш ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним рішення, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Громадянин Бангладеш ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив суд: визнати незаконним рішення від 29.07.2016 №394-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, викладене у повідомленні №186 від 16.08.2016 та зобов'язання відповідача прийняти рішення про надання статусу біженця або додаткового захисту.

Вказана позовна заява обґрунтована тим, що відповідачем неправомірно та безпідставно відмовлено у наданні статусу біженця.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Зокрема, апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не надано оцінка порушенню законодавства при винесенні відповідачем оскаржуваного рішення. Жодних запитів щодо надання додаткової інформації, звернень до громадських установ або до органів місцевого самоврядування відповідачем здійснено не було.

Крім того, Державною міграційною службою України особова справа позивача не вивчалась у розрізі визначення статусу біженця, відповідно до міжнародного та національного законодавства, що свідчить про безпідставність винесення рішення від 29.07.2016 №394-16.

У відзиві на апеляційну скаргу зазначено, що до приїзду в Україну позивач тривалий час перебував на території третіх безпечних країн і, за наявності підстав для цього, мав нагоду звернутись щодо отримання відповідного статусу до органів державної влади цих країн. Крім того, позивачем не обґрунтовано наявність небезпеки його життю на території Бангладеш та побоювання за своє життя через переслідування членами партії Авамі ліг, вказані обставини не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду справи.

Колегія суддів звертає увагу, що судом апеляційної інстанції на адресу позивача: АДРЕСА_1, яку було зазначено останнім в апеляційній скарзі, було направлено судову повістку, однак конверт повернувся за закінченням терміну зберігання.

При цьому, судові повістки про виклик позивача на 03.04.2018, 17.05.2018, 14.06.2018 та 19.07.2018, надіслані судом першої інстанції за адресою: АДРЕСА_2, зазначену позивачем в позовній заяві, також були повернуті за закінченням терміну зберігання.

Частиною одинадцятою статті 126 КАС України визначено, що розписку про одержання повістки (повістку у разі неможливості вручити її адресату чи відмови адресата її одержати) належить негайно повернути до адміністративного суду. У разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

Згідно з частиною другою статті 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки особи, які беруть участь в справі в судове засідання не з'явилися, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином, тому колегія суддів визнала за можливе проводити розгляд даної справи за відсутності сторін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як свідчать матеріали справи, громадянин Бангладеш ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н, громадянин Народної Республіки Бангладеш, народився і проживав у місті Дака, Бангладеш, за національністю - бенгалець, за віросповіданням - мусульманин.

12 травня 2015 року позивач прибув на територію України з території третьої країни - Російської Федерації.

24.09.2015 позивач звернувся до ГУ ДМС в місті Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Основною причиною звернення за захистом зазначив побоювання бути вбитим через політичні переконання.

В заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач зазначив, що він не може повернутися до Бангладешу через побоювання стати жертвою переслідувань за свої політичні погляди.

Згідно повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві № 217 від 15.10.2015, позивачу відмовлено у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

18.10.2015 позивачем до Державної міграційної служби України подано скаргу на відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

25.11.2015 Державною міграційною службою України прийнято рішення №38-15, яким задоволено скаргу позивача та скасовано Наказ від 15.10.2015 №852 про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вказаного рішення Головним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві прийнято в оформлення документи громадянина Бангладеш ОСОБА_1.

11.03.2016 Головним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві прийнято висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 90-97).

У подальшому, рішенням Державної міграційної служби України від 29.07.2016 №394-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві, відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи №2015 KYIV 0329, відмовлено громадянину Бангладеш ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 104).

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем не доведено наявність небезпеки його життю в Бангладеші та побоювання за своє життя через переслідування, вказане свідчить про відсутність у позивача об'єктивного елементу обґрунтованості побоювань щодо існування загрози його життю, безпеці чи свободі на батьківщині, а звернення до органів Державної міграційної служби мало на меті лише легалізацію перебування позивача на території України, тому рішення Державної міграційної служби України №394-16 від 29.07.2016 є правомірним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Пунктом 1 частини першої ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.13 частини першої ст.1 наведеного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В силу вимог ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною першою ст.7 вищезазначеного Закону визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

У силу частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно частинами першою, другою, шостою, восьмою, одинадцятою та дванадцятою статті 9 наведеного Закону розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками. які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29 квітня 2009 року «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається з матеріалів справи, приймаючи оскаржуване рішення від 29.07.2016 №394-16, відповідач підтримав висновок Головного управління ДФС у місті Києві яким встановлено, що стосовно заявника (позивача) умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як свідчать матеріали особової справи позивача, 12.05.2015 громадянин Бангладеш ОСОБА_1 прибув до України нелегально з території третьої безпечної країни - Російської Федерації.

Згідно пояснень позивача, підставою для залишення країни громадянської незалежності стали політичні причини, а саме: через те, що він є членом опозиційної партії - «Націоналістичної партії Бангладеш» «Aweamsleg», через переслідування членів правлячої партії «Авамі Ліг».

Разом з тим, судом першої інстанції вірно встановлено, що докази переслідувань позивача відсутні, інформація ґрунтується виключно на твердженнях самого позивача.

Крім того, з інформації, наданої позивачем, не вбачається підстав вважати, що він переслідувався в Бангладеш за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

При цьому, позивач залишив країну громадянської належності в січні 2015 року, в травні 2015 року перетнув кордон з Україною, однак за захистом звернувся лише у вересні 2015 року, тобто через три місяців після в'їзду в Україну.

Також матеріали особової справи містять суперечливу інформацію, надану позивачем міграційній службі.

Так, згідно Протоколу співбесіди від 05.10.2015 позивач кордон України перетнув з Російської Федерації в червні 2015 року (а.с. 34).

Однак, згідно Протоколу співбесіди від 02.03.2016, позивач уже зазначає, що кордон України перетнув з Білорусії в травні 2015 року (а.с. 85), та у березні 2015 року перебував у місті Чернігові.

На запитання до позивача: «Як Ви можете пояснити, що раніше звертались до органів ДМС в Україні двічі?», останній повідомив, що не звертався в інших містах України.

Проте, наказом ГУ ДМС України в Закарпатській області від 17.04.2015 №27/б «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 71).

Крім того, згідно з інформацією, наданою позивачем у ході вищевказаної співбесіди, у січні 2015 року він виїхав з Даки (Бангладеш) літаком в Дубаї, а звідти до м. Москва (Російська Федерація), де прожив півроку, а потім автомобілем нелегально приїхав в Україну.

Отже, до приїзду в Україну позивач перебував на території третіх безпечних країн і мав нагоду звернутися щодо отримання відповідного статусу до органів державної влади цих країн.

Разом з тим, відповідно до міжнародних принципів та стандартів у сфері визначення статусу біженця та додаткового захисту, тривалий строк між виїздом заявника з країни громадянської належності та датою звернення за захистом може свідчити про відсутність обґрунтованих побоювань, переслідування чи серйозної шкоди.

Таким чином, позивач ні в заяві-анкеті, ні під час проведених співбесід не обґрунтував свої побоювання та не надав переконливих відомостей для отримання захисту на території України.

При цьому, посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання, натомість, жодних доводів та доказів щодо наявності переслідувань або утисків відносно позивача, що відповідали б вимогам п.п.1, 13 частини першої ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не надано.

Посилання позивача на політичну ситуацію в країні носять загальноінформаційний характер та не підтверджують побоювання позивача повертатися у країну своєї громадянської належності.

При цьому, відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника.

Крім того, висновок Головного управління ДМС України в м. Києві від 11.03.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту містить інформацію з відкритих інтернет-джерел щодо відсутності загрози при поверненні позивача до країни громадянської належності.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань не є обґрунтованими, за відсутності фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними, та в матеріалах справи відсутні докази загрози життю позивача, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, з огляду на встановлені обставини.

Доводи апелянта щодо відсутності жодного запиту стосовно з'ясування додаткової інформації колегія суддів не приймає до уваги, оскільки Головним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві здійснювалось надіслання запитів, зокрема до Відділу Укрбюро Інтерполу ГУ МВС України у місті Києві, Головного управління Служби Безпеки України у місті Києві та Київській області, ГУ ДМС, УДМС України в областях щодо перевірки наявності обставин, за яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання незаконним рішення від 29.07.2016 №394-16 та зобов'язання відповідача прийняти рішення про надання статусу біженця або додаткового захисту, є правильним та ґрунтується на повному з'ясуванні всіх обставин справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, не наводять нових обставин, що не досліджувалися судом першої інстанції та не спростовуються правовірність дій відповідача.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст.ст. 229, 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянина Бангладеш ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 05.04.2019.

Головуючий-суддя:А.Ю. Кучма

Судді:В.О. Аліменко

Л.В. Бєлова