Справа № 826/8698/18
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2019-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 квітня 2019 року № 826/8698/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом Фірма «Авіарепс АГ» в особі представництва «Авіарепс АГ»

до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві

про визнання протиправними та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи.

Представник фірми «Авіарепс АГ» в особі представництва «Авіарепс АГ» (далі - Позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва (далі - суд) позов до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі - Відповідач) просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 19 жовтня 2017 року № ;

- визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 10 травня 2018 року № 95359-17;

- визнати протиправним та скасувати рішення від 10 травня 2018 року № 95359-17 про опис майна у податкову заставу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем 04 жовтня 2017 року проведено камеральну перевірку, за результатами якої складено акт в якому зазначено про порушення позивачем вимог чинного законодавства в частині дотримання вимог податкового законодавства щодо своєчасності сплати суми зобов'язання по податку на прибуток за 2016 рік. На думку позивача, висновки контролюючого органу не ґрунтуються на вимогах закону, а тому прийняті в подальшому податкове повідомлення-рішення, податкова вимога та рішення про опис майна у податкову заставу також є протиправними і підлягають скасуванню.

Ухвалою суду від 11 червня 2018 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу 10-денний строк на усунення недоліків.

11 червня 2018 року представником позивача через канцелярію суду подано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою суду від 10 липня 2018 року відкрито провадження у справі №826/8698/18 (далі - справа), з одноособовим розглядом справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Водночас встановлено відповідачу п'ятиденний строк на подання заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, а також п'ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву..

Згідно зі статтею 262 КАС України розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

19 липня 2018 року через канцелярію суду надійшло клопотання представника позивача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Ухвалою суду від 23 липня 2018 року клопотання позивача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін залишено без задоволення.

30 липня 2018 року представником позивача подано до суду клопотання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, оскільки позивачем з метою звернення до суду укладено 29 травня 2015 року з Адвокатським об'єднанням «Гвоздій та Оберкович» договір про надання правової допомоги № 45/05-19 та додаток № 1 до договору, якими встановлено, що вказані витрати становлять 35 000,00 гривень.

29 серпня 2018 року через канцелярію суду надійшов від представника відповідача відзив на адміністративний позов в якому зазначено про порушення позивачем термінів сплати узгодженого грошового зобов'язання з податку на прибуток, що стало підставою для винесення податкового повідомлення-рішення та застосування штрафних санкцій, а в подальшому для винесення податкової вимоги та рішення про опис майна у податкову заставу.

17 вересня 2018 року представником відповідача подано відповідь на відзив,ь який обґрунтовано протиправністю висновків акту перевірки та наявністю підстав для скасування в подальшому прийнятих на підставі протиправних висновків, рішень.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Обставини встановлені судом.

Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві 04 жовтня 2017 року проведено камеральну перевірку представництва «Авіарепс АГ» з питань дотримання вимог податкового законодавства в частині своєчасності сплати суми зобов'язання по податку на прибуток на 2016 рік.

За результатами проведеної перевірки складено 04 жовтня 2017 року акт № 468/26-15-12-12-12/26521328 в якому зазначено про недотримання позивачем вимог пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України, оскільки сплачено податкове зобов'язання з податку на прибуток з порушенням встановлених строків на два календарні дні (а.с. - 8-9).

19 жовтня 2017 року контролюючим органом винесено податкове повідомлення-рішення № яким застосовано до позивача штрафні санкції у розмірі 10 % сплаченої суми грошових зобов'язань, що склало 74 227,84 гривень (а.с. - 10).

21 травня 2018 року позивачем отримано податкову вимогу контролюючого органу від 10 травня 2018 року № 95359-17 про сплату податкового боргу а також рішення № 95359-1 про опис майна у податкову заставу (а.с. - 12-13).

Вказані документи було направлено на адресу позивача супровідним листом від 14 травня 2018 року № 22109/10/26-15-17-02-39 (а.с. - 11).

Однак, позивач зауважує, що останнім днем для подачі розрахунку податку на прибуток постійного представництва нерезидента, визначеного шляхом застосування до суми отриманого доходу коефіцієнта 0,7 за 2016 рік для позивача було 01 березня 2017 року.

Позивачем подано розрахунок 28 лютого 2017 року.

Граничний строк для сплати податкового зобов'язання з податку на прибуток позивача за 2016 рік був 11 березня 2017 року.

02 березня 2017 року позивачем сплачено податкове зобов'язання за 2016 рік, а тому ним не було порушено вимог чинного законодавства.

Не погодившись з рішеннями відповідача, позивач звернувся до суду з метою відновлення порушених його прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України встановлено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України) (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до підпункту 4.1.1 пункту 4.1 статті 4 ПК України кожна особа зобов'язана сплачувати встановлені цим Кодексом, законами з питань митної справи податки та збори, платником яких вона є згідно з положеннями цього Кодексу.

Так, пунктом 6.1 статті 6 ПК України встановлено, що податком є обов'язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 ПК України податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Відповідно до підпункту 16.1.2 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов'язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків і зборів.

Згідно з підпунктом 16.1.3 пункту16.1 статті16 ПК України, платник податків зобов'язаний подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи (підпункт 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України).

Згідно зі статтею 31 ПК України строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов'язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно.

Момент виникнення податкового обов'язку платника податків, у тому числі податкового агента, визначається календарною датою.

Строк сплати податку та збору обчислюється роками, кварталами, місяцями, декадами, тижнями, днями або вказівкою на подію, що повинна настати або відбутися.

Строк сплати податку та збору встановлюється відповідно до податкового законодавства для кожного податку окремо. Зміна платником податку, податковим агентом або представником платника податку чи контролюючим органом встановленого строку сплати податку та збору забороняється, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Пунктом 36.1 ПК України визначено, що податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Статтею 38 ПК України визначено, що виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.

Сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку.

Спосіб, порядок та строки виконання податкового обов'язку встановлюються цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно з підпунктом 49.18.3 пункту 49.18 стаття 49 ПК України податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює:

календарному року, крім випадків, передбачених підпунктами 49.18.4 та 49.18.5 цього пункту - протягом 60 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) року;

Статтею 56 ПК України встановлено, що рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов'язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Пунктом 57.1 статті 57 передбачено, що платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Податковий агент зобов'язаний сплатити суму податкового зобов'язання (суму нарахованого (утриманого) податку), самостійно визначеного ним з доходу, що виплачується на користь платника податку - фізичної особи та за рахунок такої виплати, у строки, передбачені цим Кодексом.

Суму податкового зобов'язання, визначену у митній декларації, платник податків зобов'язаний сплатити до/або на день подання митної декларації.

У той же час, згідно з пунктом 126.1 статті 126 Податкового кодексу України у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання та/або авансових внесків з податку на прибуток підприємств, рентної плати протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Відповідно до пункту 137.5 статті 137 ПК України річний податковий (звітний) період встановлюється для таких платників податку:

а) платників податку, які зареєстровані протягом звітного (податкового) року (новостворені), що сплачують податок на прибуток на підставі річної податкової декларації за період діяльності у звітному (податковому) році;

б) виробників сільськогосподарської продукції;

в) платників податку, у яких річний дохід від будь-якої діяльності (за вирахуванням непрямих податків), визначений за показниками Звіту про фінансові результати (Звіту про сукупний дохід), за попередній річний звітний (податковий) період, не перевищує 20 мільйонів гривень. При цьому до річного доходу від будь-якої діяльності (за вирахуванням непрямих податків), визначеного за показниками Звіту про фінансові результати (Звіту про сукупний дохід), включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи.

Відповідно до підпункту 141.4.7 пункту 141.4 статті 141 ПК України передбачено, що суми прибутків нерезидентів, які провадять свою діяльність на території України через постійне представництво, оподатковуються в загальному порядку. При цьому таке постійне представництво прирівнюється з метою оподаткування до платника податку, який провадить свою діяльність незалежно від такого нерезидента.

Згідно з пунктом 1 розділу 3 Порядку розрахунку податку на прибуток нерезидентів, які провадять діяльність на території України через постійне представництво, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 13 червня 2016 року № 544, якщо нерезидент, який провадить діяльність на території України через постійне представництво, визначає прибуток як різницю між доходом та витратами шляхом застосування до суми отриманого доходу коефіцієнта 0,7 він складає розрахунок податку на прибуток постійного представництва нерезидента, визначеного шляхом застосування до суми отриманого доходу коефіцієнта 0,7.

У разі якщо нерезидент провадить свою діяльність в Україні та за її межами і при цьому не визначає прибуток від своєї діяльності, що ведеться ним через постійне представництво в Україні, сума прибутку, що підлягає оподаткуванню в Україні, визначається на підставі складення нерезидентом окремого балансу фінансово-господарської діяльності, погодженого з контролюючим органом за місцезнаходженням постійного представництва, з урахуванням вимог, визначених статтею 39 цього Кодексу.

У разі неможливості визначити шляхом прямого підрахування прибуток, отриманий нерезидентами з джерелом його походження з України, оподатковуваний прибуток визначається контролюючим органом як різниця між доходом та витратами, визначеними шляхом застосування до суми отриманого доходу коефіцієнта 0,7 з урахуванням вимог, визначених статтею 39 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що 28 лютого 2017 року позивачем за місцем обліку подано Розрахунок податку на прибуток постійного представництва нерезидента, визначеного шляхом застосування до суми отриманого доходу коефіцієнта 0,7 за 2016 рік, самостійно визначивши суму грошових зобов'язань у розмірі 742 383,00 гривень (а.с. - 14-15).

З аналізу наведених норм Податкового кодексу України вбачається, що платник податку на прибуток зобов'язаний сплачувати визначені ним податкові зобов'язання протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації; при цьому граничний строк сплати податкового зобов'язання відраховується від граничної дати подання податкової декларації.

Таким чином, податкове зобов'язання з податку на додану вартість, самостійно визначене платником податків у податковій декларації підлягає сплаті протягом 10 днів, наступних за останнім днем строку подання такої податкової декларації, а штрафні санкції застосовуються у разі не сплати узгодженої суми грошового зобов'язання протягом строків, визначених цим Кодексом.

Із системного аналізу викладеного, зважаючи на те, що розрахунок податку на прибуток постійного представництва нерезидента визначеного шляхом застосування до суми отриманого доходу коефіцієнта 0,7 позивачем подано 28 лютого 2017 року, суд дійшов висновку, що граничним строком для сплати податкового зобов'язання з податку на прибуток позивачем за 2016 рік було 11 березня 2017 року.

Судом також встановлено, що позивачем 02 березня 2017 року у повному обсязі сплачено податкове зобов'язання за 2016 рік.

За таких обставин, суд дійшов висновку про дотримання позивачем вимог чинного законодавства щодо строків сплати податкового зобов'язання.

Відповідачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження висновків акта перевірки щодо несвоєчасної сплати узгодженої суми грошового зобов'язання протягом строків, визначених Податковим кодексом України, у тому числі відповідних податкових декларацій, платіжних документів.

Не надання відповідачем доказів на підтвердження виявлених порушень унеможливлює встановити порушення позивачем граничних строки сплати податкового зобов'язання, визначених пунктом 57.1 статті 57 Податкового кодексу України.

З огляду на викладене суд вважає висновки акта перевірки про порушення представництвом «Авіарепс АГ» вимог пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України помилковими, а тому податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 19 жовтня 2017 року № є протиправним та підлягає скасуванню.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про протиправність та наявність підстав для скасування податкового повідомлення-рішення від 19 жовтня 2017 року № , як наслідок, встановлені обставини є також підставами і для визнання протиправними та скасування податкової вимоги від 10 травня 2018 року № 95359-17 та рішення від 10 травня 2018 року № 95359-17 про опис майна у податкову заставу.

Із системного аналізу викладеного, виходячи з фактичних обставин справи та меж заявлених позовних вимог, а також аналізу чинного законодавства, суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних рішень контролюючого органу.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2)з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Суд не може витребувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Із системного аналізу викладеного, а також наданих сторонами доказів, виходячи з меж заявлених вимог, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Долученим до матеріалів справи платіжним дорученням від 05 червня 2018 року № 781 підтверджується понесення позивачем судових витрат у виді судового збору у сумі 5286,00 гривень, які підлягають стягненню на його користь.

Керуючись статтями 2, 9, 19, 72-77, 90, 139, 143, 243-246, 255, 257-262 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

Задовольнити адміністративний позов Фірма «Авіарепс АГ» в особі представництва «Авіарепс АГ» (03680, місто Київ, провулок Охтирський, 7, офіс 1-205, ) до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, 33/19, ) про визнання протиправними та скасування рішень.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 19 жовтня 2017 року № .

Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 10 травня 2018 року № 95359-17.

Визнати протиправним та скасувати рішення від 10 травня 2018 року № 95359-17 про опис майна у податкову заставу.

Присудити на користь Фірма «Авіарепс АГ» в особі представництва «Авіарепс АГ» (03680, місто Київ, провулок Охтирський, 7, офіс 1-205, ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, 33/19, ) сплачений позивачем судовий збір у розмірі 5 286 (п'ять тисяч двісті вісімдесят шість) гривень 00 копійок.

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда