Справа № 1340/3916/18
Суддя: Карп'як Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2019-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1340/3916/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі :

головуючого - судді Карп'як О.О.,

секретаря судового засідання Лубоцька Н.І.,

за участю:

представник позивача - ОСОБА_1,

представник відповідача - Новіков С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за позовом ОСОБА_3 до Державної установи "Львівська установа виконання покарань (№19)" про визнання дій протиправними та скасування індивідуального акту, визнання протиправними дій суб'єкта владних повноважень,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 (утримується у Львівській установі виконання покарань №19, вул. Городоцька, 20, м. Львів, 79007) звернувся до суду з позовом до Державної установи "Львівська установа виконання покарань (№19)" (79007, м. Львів, вул. Городоцька, 20) в якому просить суд:

- визнати постанову начальника Державної установи "Львівська установа виконання покарань (№19)" ОСОБА_5 від 25.06.2018 р. "Про поміщення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у карцер" протиправною та скасувати її;

- визнати дії Державної установи "Львівська установа виконання покарань (№19)" щодо поміщення ОСОБА_3 у карцер протиправними.

Ухвалою суду від 03 вересня 2018 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу час для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 19 вересня 2018 року відкрито спрощене провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами у справі.

Ухвалою суду від 19 жовтня 2018 року справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Протокольною ухвалою від 26 листопада 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Львова у даному кримінальному провадженні № 00000197 відносно ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, та ОСОБА_9, з червня 2017 року ОСОБА_3, утримується під вартою у Державній установі «Львівська установа виконання покарань (№19) в подальшому по тексту УВП №19). На підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Львова у даному кримінальному провадженні від 11 липня 2017 року, про вжиття до обвинуваченого ОСОБА_3, під час його утримання в УВП №19 заходів забезпечення безпеки у виді окремого тримання протягом всього часу перебування під вартою у УВП №19, ОСОБА_3, утримується в камері №82. В позовній заяві вказують, що за час утримання в УВП № 19 ОСОБА_3, станом на до 15.06.2018 року порушень режиму утримання УВП № 19 не допускав та до дисциплінарної відповідальності не притягувався. Зазначають, що в оскаржуваній постанові начальника УВП № 19 від 25.06.2018 року № 190 не було обґрунтовано призначення строку обрання покарання у вигляді дисциплінарної відповідальності - поміщення ОСОБА_3, до карцеру на п'ять діб, а не інший менший строк, щоб відповідало тяжкості і характеру провини у випадку такої наявності. Крім того, в постанові не конкретизовано саме до якого порушення відноситься виявлені та вилучені у ОСОБА_3, гроші в сумі 400 грн., та не обґрунтовано незаконність користування та зберігання при собі коштів. Тому, просить позов задоволити.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про попереднє ув'язнення» особам, щодо яких обрано запобіжний захід тримання під вартою, забороняється мати при собі гроші та цінні речі, а також предмети, не дозволенні для зберігання в місцях попереднього ув'язнення. Зазначають, що кошти в сумі 400 грн., були вилучені у ОСОБА_3, та те, що ці кошти належали саме йому, підтверджується особистим поясненням ОСОБА_3, від 25.06.2018 року. Вказують, що накладене стягнення повністю відповідає тяжкості і характеру провини ув'язненого ОСОБА_3, при накладенні стягнення адміністрацією установи було враховано накладене раніше стягнення. Окрім того, при накладенні стягнення враховувалася попередня поведінка ув'язнення під час перебування у ДУ «Львівська УВП (№ 19)». Ув'язнений ОСОБА_3, порушував режим тримання, на нього накладались стягнення, які хоча і погашенні, однак в цілому негативно характеризують поведінку ув'язненого ОСОБА_3 Тому, просить відмовити у задоволенні позову повністю.

Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, з'ясувавши обставини, на які с учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК України, клопотання (подання) про вирішення питання, пов'язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 2-4, 6, 7 (крім клопотання про припинення примусового лікування, яке подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться установа або заклад, в якому засуджений перебуває на лікуванні), 13-1, 14 частини першої статті 537 цього Кодексу.

Наведене свідчить, що вказаною нормою передбачено розгляд клопотань, подань та вирішення інших питань, пов'язаних із виконанням вироку, місцевим судом, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

Відповідно до ч. 7 ст. 135 КВК України, рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності особи, яка відбуває покарання, має бути детально вмотивоване та може бути оскаржене особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, або її представником до органу виконання покарань вищого рівня, прокурора чи суду.

Відповідно до п. 13.1 ч. 2 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати зокрема питання про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань.

Як слідує із матеріалів справи, позивач оскаржує постанову начальника Державної установи "Львівська установа виконання покарань (№19)" ОСОБА_5 від 25.06.2018 р. "Про поміщення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у карцер", який утримується в УВП .

Відповідно до ч. 9 ст. 539 КПК України, розгляд справ щодо питань, визначених у пункті 13-1 частини першої статті 537 цього Кодексу, здійснюється в порядку адміністративного судочинства.

Частиною першої статті 20 КАС України визначено чотири конкретні категорії справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.

Відповідно до частини 2 статті 20 КАС України, окружним адміністративним судам підсудні всі адміністративні справи, крім визначених частиною першої цієї статті.

Таким чином, оскільки ч. 1 ст. 20 КАС України визначено конкретний перелік справ, предметна підсудність яких відноситься до місцевих судів як адміністративних судів, то відповідно окружним адміністративним судам підсудні усі інші справи.

Таким чином, даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено судом, позивач - ОСОБА_4 утримується під вартою у Державній установі «Львівська установа виконання покарань (№19).

25.06.2018 року начальником УВП №190 винесено постанову про поміщення ув'язненого у карцер ув'язненого ОСОБА_3 В мотивувальній частині постанови констатовано те, що 15.06.2018 року під час проведення вибіркового обшуку на посту № 8 в камері № 82 ув'язненого ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, за п.п.1,5 ч.2 115 КК України, в кишені його штанів в які він був одягнений було виявлено та вилучено гроші в сумі 400 (чотириста) гривень 0 (нуль) копійок, в купюрах 200 (двісті) гривень № УВ9729186, 100 (сто) гривень № МК 2213514, 100 (сто) гривень № ЕД 1652384. Поміщено в дисциплінарний ізолятор на 5 -ть діб. З даною постановою ОСОБА_3, був ознайомлений, що підтверджується його підписом на постанові.

Згідно наданого пояснення ОСОБА_3, яке було адресоване начальнику СІЗО вбачається, що 15.06.2018 року під час обшуку у камері 82 було знайдено в моїх штанах гривні в розмірі 400 (чотириста) гривень, які ОСОБА_3, хотів покласти на магазин у СІЗО, щоб купляти продукти харчування. Крім того у поясненні позивач просить не давати йому догану чи інакше стягнення тяжке, так як позивач хворий та знаходиться на лікуванні.

До вказаних правовідносин суд застосовує наступні положення законодавства, та робить висновки по суті спору.

Відповідно до ч.3 ст. 7 Закону України від 30.03.1993 № 3352 "Про попереднє ув'язнення" особи, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, підлягають обшуку, медичному огляду, дактилоскопуванню і фотографуванню; їх ознайомлюють з правами, обов'язками та вимогами режиму. Речі, які є при них, а також передачі і посилки, що надходять на їх ім'я, підлягають огляду, а листування - перегляду. Їм забороняється мати при собі гроші та цінні речі, а також предмети, не дозволені для зберігання в місцях попереднього ув'язнення. Вилучені у них при доставленні в місця попереднього ув'язнення гроші зараховуються на їх особові рахунки, а цінні речі і предмети здаються на зберігання; гроші та цінні речі, одержані шляхом обману під час перебування в місцях попереднього ув'язнення або джерело одержання яких не встановлено, передаються в доход держави за мотивованою постановою начальника установи для попереднього ув'язнення, санкціонованою прокурором, копія якої приєднується до особової справи особи, яка тримається під вартою. Обшук співробітника кадрового складу розвідувального органу України, взятого під варту, та огляд його речей здійснюються

тільки в присутності офіційних представників цього органу.

Відповідно до ст.15 Закону України від 30.03.1993 № 3352 "Про попереднє ув'язнення" до осіб, взятих під варту, які порушують вимоги режиму, адміністрація місця попереднього ув'язнення може застосовувати такі заходи стягнення: попередження або догану; позачергове залучення до прибирання приміщення.

Особи, взяті під варту, які злісно порушують вимоги режиму, за мотивованою постановою начальника місця попереднього ув'язнення можуть бути поміщені до карцеру на строк до десяти діб, а неповнолітні - на строк до п'яти діб. Поміщення до карцеру не повинно поєднуватися з погіршенням встановлених норм харчування.

Застосовувані до взятих під варту заходи стягнення мають відповідати тяжкості і характеру провини.

Як вбачається з оскаржуваної постанови від 25.06.2018 № 190 вона містить посилання на порушення позивачем своїми діями ст. 15 Закону України «Про попереднє ув'язнення», пп.4.2, 4.3 наказу Міністерства юстиції України № 460/5 від 18.03.2013 року.

Згідно п.4.2 Розділу 1 "Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України" (далі - Правила), затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.03.2013 № 460/5 "Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України" (далі - Правила) ув'язненим і засудженим ув'язнені і засуджені зобов'язані: додержуватися розпорядку дня, встановленого в СІЗО, і виконувати законні вимоги адміністрації СІЗО. Не здійснювати умисних дій, що загрожують життю і здоров'ю інших осіб, а також принижують їх гідність; дотримуватися санітарно-гігієнічних правил, мати охайний зовнішній вигляд, постійно підтримувати чистоту в камері. Після підйому заправляти свої ліжка за єдиним зразком, встановленим адміністрацією СІЗО, і здійснювати вологе прибирання приміщення; бути ввічливими між собою, а також з персоналом СІЗО, вставати з ліжок, шикуватися в шеренгу та вітатися при вході в камеру персоналу СІЗО; не вступати в суперечки з персоналом СІЗО, не принижувати його гідність, не протидіяти виконанню ним своїх обов'язків. На вимогу персоналу СІЗО повідомляти своє прізвище, ім'я та по батькові, давати письмові пояснення; дотримуватися тиші, встановлених правил поведінки і чистоти у дворах для прогулянок; під час пересування за межами камери в приміщеннях і по території СІЗО тримати руки за спиною; дбайливо ставитися до інвентарю, обладнання та іншого майна СІЗО, дотримуватися правил пожежної безпеки; за призначенням персоналу СІЗО чергувати в камері.

Пунктом 4.3. Розділу 1 Правил ув'язненим і засудженим, ув'язнені і засуджені забороняється: порушувати правила поведінки та правила тримання під вартою; без дозволу персоналу СІЗО виходити з камер та інших приміщень режимних корпусів; порушувати лінію охорони та встановлені межі СІЗО; чинити опір законним діям персоналу СІЗО, перешкоджати виконанню ним своїх службових обов'язків, підбурювати до цього інших ув'язнених і засуджених; вступати в суперечки та встановлювати неслужбові стосунки з персоналом СІЗО, а також особами, які їх відвідують; здійснювати передачу будь-яких предметів, вести не визначене законодавством листування, а також перегукуватися і перестукуватися з особами, які перебувають в інших камерах, а під час прогулянки - з особами, які перебувають у сусідніх дворах; викидати будь-які предмети з вікон, знаходитися на підвіконні, закривати наглядові вічка у дверях і стінах камер; порушувати цілісність підлоги, стелі, стін, дверей, решіток, робити на них будь-які написи і помітки, псувати книги та інші предмети і речі, що видаються для користування у СІЗО, а також наклеювати, вивішувати будь-що на стіни, вікна і камерний інвентар; завішувати і міняти без дозволу персоналу СІЗО спальні місця; тримати та розводити тварин; користуватися будь-якими саморобними електроприладами, без дозволу персоналу СІЗО проводити ремонт сантехніки та освітлення в камері; виготовляти, зберігати і користуватися предметами й речами, забороненими для передачі ув'язненим і засудженим, а також для користування та зберігання при собі; виготовляти, зберігати, розповсюджувати та вживати алкогольні напої, а також наркотичні, психотропні й інші заборонені до вживання речовини; грати в карти, а також інші азартні ігри з метою матеріальної вигоди, а також організовувати їх; продавати, дарувати, обмінювати, віддавати речі та інші предмети, які є в особистому користуванні, а також відбирати речі та предмети в інших осіб; заподіювати собі тілесні ушкодження, у тому числі за допомогою іншої особи, а також завдавати умисної шкоди своєму здоров'ю; порушувати встановлений порядок проведення побачень, відправлення листів, скарг і заяв; курити під час проходження коридорами та територією СІЗО; вживати нецензурні та жаргонні слова, давати і присвоювати прізвиська; наносити собі або іншим особам, які перебувають у СІЗО, татуювання та заподіювати членоушкодження.

Перелік продуктів харчування, предметів першої необхідності, інших речей та предметів, які забороняється передавати ув'язненим і засудженим, а також користуватися та зберігати при собі наведений в п.4.5 розділу 1 Правил, де серед іншого вказано радіоелектронні засоби, призначені для передавання чи приймання радіосигналів (радіостанції, комунікатори, мобільні телефони та зарядні пристрої до них, SIM-картки, скетч-картки поповнення рахунку мобільного зв'язку, пейджери, роутери тощо), друкарські машинки, розмножувальні прилади та гарнітура до них.

Відповідно до положень п. 7.2 розділу 7 Правил, злісним порушником режиму тримання є ув'язнений або засуджений, який не виконує законних вимог персоналу СІЗО, вживає спиртні напої, наркотичні засоби, психотропні речовини або їх аналоги чи інші одурманливі засоби, виготовляє, зберігає, купує, розповсюджує заборонені предмети, бере участь у настільних та інших іграх з метою здобуття матеріальної чи іншої вигоди, вчинив дрібне хуліганство, систематично ухиляється від лікування захворювання, що становить небезпеку для здоров'я інших осіб, а також вчинив протягом року більше трьох порушень режиму тримання, на які за постановою начальника СІЗО чи особи, яка виконує його обов'язки, були накладені стягнення, що достроково не зняті або не погашені відповідно до чинного законодавства.

Таким чином, сам факт зберігання заборонених предметів (у даному випадку коштів) є злісним порушенням режиму.

Посилання представника позивача на те, що у постанові № 190 від 25.06.2018 року не було враховано висновок медичного працівника щодо тримання ОСОБА_3, до двох діб, судом не приймаються до уваги з огляду на наступне.

Судом встановлено, що у постанові № 190 від 25.06.2018 року висновок медичного працівника вказано: «За станом здоров'я в карцер утримуватися може фр. Б (ОСОБА_10). У судовому засіданні було допитано в якості свідка - ОСОБА_10, (фельдшера медичної частини), який повідомив, що фельдшер не вказує терміну щодо якого ув'язненого може бути поміщено в карцер, це не входить до його повноважень. Свідок в судовому засіданні підтвердив, що в постанові № 190 від 15.06.2018 року у висновку медичного працівника було вказано скорочену назву посади фельдшера, а саме ф-р., а не кількість днів.

Відповідно до положень чч. 1 та 2 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Посилання представника позивача, що проведення обшуку у ув'язненого ОСОБА_11, повинно було проводитися за розпорядженням начальника СІЗО, суд відхиляє з огляду на наступне.

Відповідно до положень п. 7.2 розділу 7 Правил, особистий обшук може бути повним і неповним. Повному обшуку підлягають ув'язнені і засуджені під час прийому до СІЗО, перед відправкою за його межі, при поміщенні до карцеру, а також при надходженні інформації про те, що ці особи мають предмети або речовини, заборонені до зберігання і використання. В останньому випадку обшук проводиться за розпорядженням начальника СІЗО або його заступника, за їх відсутності - чергового помічника.

Повний обшук супроводжується ретельним оглядом тіла ув'язненого або засудженого, його одягу, взуття (у разі наявності - протезів). При цьому йому пропонується добровільно здати заборонені предмети та/або речовини і повністю роздягтися. Наклейки пластирів, гіпсові та інші пов'язки перевіряються під контролем медичного працівника.

В судовому засіданні представником відповідача було вказано, що повний обшук у ОСОБА_3, не проводився, оскільки такий здійснюється за розпорядженням начальника СІЗО або його заступника (з ретельним оглядом тіла ув'язненого). Щодо оскаржуваного рішення, то обшук позивача проводився неповний, тому розпорядження начальника СІЗО не вимагалося.

Дане також підтверджується наданим до матеріалів справи рапортом оперуповноваженого оперативного відділу капітана внутрішньої служби ОСОБА_12, та зазначено в постанові №190 від 25.06.2018, що саме 15.06.2018 року було проведено вибірковий обшук.

Доказів спростування про те, що проводився повний обшук представником позивача не надано.

Судом також не беруться до уваги твердження представника позивача, що в постанові № 190 від 25.06.2018 року не конкретизовано саме до якого порушення відноситься виявлені та вилучені у ОСОБА_3, гроші в сумі 400 грн., та не обґрунтовано незаконність користування та зберігання при собі коштів, з огляду на наступне.

Суд звертає увагу, що у постанові № 190 від 25.06.2018 року вона містить посилання на порушення позивачем своїми діями ст. 15 Закону України «Про попереднє ув'язнення», пп.4.2, 4.3 наказу Міністерства юстиції України № 460/5 від 18.03.2013 року.

Також, суд враховує, що сам позивач - ОСОБА_3, у пояснення наданому начальнику СІЗО підтвердив наявність у нього знайдених коштів, які він хотів покласти на магазин у СІЗО, щоб купляти продукти харчування.

Дана оскаржувана постанова містить в собі обґрунтованості застосування до позивача заходу впливу у вигляді поміщення в карцер, з огляду на те, що до осіб, взятих під варту, які злісно порушують вимоги режиму, за мотивованою постановою начальника місця попереднього ув'язнення можуть бути поміщені до карцеру на строк до десяти діб.

В даному випадку, співмірність заходу впливу, що застосовується відносно правопорушення, яке відповідач вважає вчиненим відповідає вимогам Закону України "Про попереднє ув'язнення", оскільки дії ув'язненого ОСОБА_3, були кваліфіковані як такі, що злісно порушують вимоги режиму, внаслідок чого, до нього могли б бути застосовані положення ч. 3 статті 15 такого Закону.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до п. 3.1. розділу V Правил ув'язненим та засудженим дозволяється одержувати грошові перекази (у національній валюті) через поштові відділення, банки або касу СІЗО, які відповідно до чинного законодавства зараховуються на особові рахунки. Для здійснення грошової передачі ув'язненому чи засудженому родич або інша особа подає заяву у двох примірниках, де зазначається сума коштів, яка підлягає зарахуванню на особовий рахунок ув'язненого або засудженого, та після її розгляду начальником СІЗО вносить до каси СІЗО необхідну суму. Особі, яка внесла кошти, видається квитанція прибуткового касового ордера, копія якого долучається до особової справи ув'язненого чи засудженого.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

За вимогами ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Згідно положень ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На думку суду, в даній справі відповідачем доведено належними та допустимими доказами правомірність своїх дій.

Таким чином, на думку суду, постанова №190 про поміщення ув'язненого у карцер від 15.06.2018 року, прийнята відповідачем за достатніх підстав, у зв'язку з порушенням умов режиму позивачем, мотивовано та обґрунтовано, у повній відповідності до норм чинного законодавства, а тому скасуванню не підлягає.

В зв'язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, судом не вирішується питання про розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_3 (утримується у Львівській установі виконання покарань №19, вул. Городоцька, 20, м. Львів, 79007) до Державної установи "Львівська установа виконання покарань (№19) (79007, м. Львів, вул. Городоцька, 20) про визнання протиправною та скасування постанови, визнання дій протиправними - відмовити повністю.

Судові витрати стягненню не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 05 квітня 2019 року.

Суддя Карп'як Оксана Орестівна