Справа № 440/4038/18
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2019-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 р.Справа № 440/4038/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Чалого І.С. , Жигилія С.П. ,

за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.01.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Т.С. Канигіна, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 04.01.19 року по справі № 440/4038/18

за позовом ОСОБА_1

до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області , Головного територіального управління юстиції у Полтавській області за участю третьої особи ОСОБА_2

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ

15.11.2018 ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1, позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (надалі - ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області, відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області Ніколенка Станіслава Васильовича від 01.11.2018 у виконавчому провадженні ВП № 41116487 про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 53949,01 грн (50% від суми заборгованості зі сплати аліментів, яка виникла станом на 01.11.2018).

В обґрунтування позову позивач зазначив, що перший відповідач при винесенні спірної постанови безпідставно не врахував рішення судів, якими зменшено розмір стягуваних рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 24.12.2013 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 із 3000 грн до 1500 грн, та відповідно не здійснив певні розрахунки. Крім того, за твердженням позивача, оскільки боржник самостійно здійснює виплати аліментів із урахуванням погашення попередньої заборгованості, то відсутні підстави для застосування до позивача штрафних санкцій. Посилаючись на положення статті 58 Конституції України, враховуючи те, що заборгованість зі сплати аліментів утворилася з 2013 року, а відповідальність у формі штрафу за таку несплату введена лише у 2018 році, а позивач не міг передбачити настання такої відповідальності у зв'язку із несвоєчасністю такої сплати, вважає безпідставним притягнення його до відповідальності на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» № 2475-VIII від 03.07.2018 року, який набрав чинності 28.08.2018 року.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 17.12.2018 залучено до участі у справі в якості співвідповідача Головне територіальне управління юстиції у Полтавській області (надалі - ГТУЮ у Полтавській області, другий відповідач). Також указаною ухвалою суду залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 04.01.2019 по справі № 440/4038/18 позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (вул. Героїв-пожежників, 13, м. Полтава, 36014), Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (вул. Соборності, 45, м. Полтава, 36014, ідентифікаційний код 34874347) про визнання протиправною та скасування постанови задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 01.11.2018 про накладення штрафу в розмірі 53949,01 грн, винесену у виконавчому провадженні ВП № 41116487.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (вул. Соборності, 45, м. Полтава, 36014, ідентифікаційний код 34874347) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 704,80 грн.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 08.01.2019 по справі № 440/4038/18 виправлено описку, допущену у резолютивній частині рішення суду від 04.01.2019 у справі № 440/4038/18.

Зазначено у резолютивній частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.01.2019 у справі № 440/4038/18 після слів: "Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (вул. Соборності, 45, м. Полтава, 36014, ідентифікаційний код 34874347)" - "третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2)".

Представник відповідачів, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.01.2019 р. по справі № 440/4038/18 та винести постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що при прийнятті спірної постанови перший відповідач керувався ч.14 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якої за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 3 роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу в розмірі 50% суми заборгованості зі сплати аліментів. Визначальним чинником для застосування заходів, передбачених ст.71 Закону України «про виконавче провадження», на думку апелянта, є сам факт наявності заборгованості у встановленому розмірі, а період, за який вона виникла, не має правового значення. Беручи до уваги, що заборгованість позивача зі сплати аліментів на момент винесення постанови становила 107898,02 грн, сукупний розмір платежів яких перевищує більше ніж 3 роки, вважає правомірним накладення державним виконавцем штрафу на боржника. Також зазначив, що оскільки в межах виконавчого провадження здійснюється виконання судового рішення у цивільній справі, судом першої інстанції безпідставно розглянуто справу в порядку адміністративного судочинства, оскільки ця справа підлягає розгляду в порядку, передбачено ЦПК України. З вказівкою на ст.287 КАС України та п.3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802, стверджує про необґрунтоване залучення судом першої інстанції до розгляду справи в якості співвідповідача Головного територіального управління юстиції у Полтавській області.

Сторони та третя особа в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

У відповідності до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 09.12.2013 старшим державним виконавцем Октябрського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження ВП № 41116487 з примусового виконання виконавчого листа № 554/11404/13ц від 29.11.2013, виданого Октябрським районним судом м. Полтави /а.с. 51/.

Постановою заступника начальника ГТУЮ з питань ДВС - начальником УДВС ГТУЮ у Полтавській області прийнято постанову про передачу виконавчого провадження з Шевченківського ВДВС міста Полтава ГТУЮ у Полтавській області до ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області /а.с. 52-53/.

Постановою державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області від 26.09.2018 прийнято виконавче провадження ВП № 41116487 на виконання до ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області /а.с. 55-56/.

У зв'язку з наявністю станом на 01.11.2018 заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 у розмірі 107898,02 грн та враховуючи те, що вказана сума є більшою ніж сума відповідних платежів за три роки, 01.11.2018, керуючись статтею 71 Закону України "Про виконавче провадження", ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області прийнято постанову про накладення штрафу на позивача у розмірі 53949,01 грн /а.с. 11/.

Позивач, не погоджуючись з вказаною постановою, звернувся до суду із цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції з посиланням на ст.58 Конституції України дійшов висновку про неможливість застосування до позивача штрафу на підставі спірної постанови, за дії (бездіяльність), які на момент, коли вони мали місце, за попереднього правового регулювання не були правопорушенням. З огляду на період утворення заборгованості зі сплати аліментів, починаючи з 2013 року, дату набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" від 03.07.2018 №2475-VIII (28.08.2018), суд першої інстанції зазначив, що притягнення позивача до відповідальності за порушення, яке передбачено абзацом 3 частини 14 статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", є неправомірним, оскільки позивач не міг передбачити настання цієї відповідальності у зв'язку із несвоєчасністю такої сплати.

Доводи щодо непідсудності адміністративному суду цього спору суд першої інстанції з вказівкою на ч.2 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» та постанову Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 127/9870/16-ц вважав помилковими.

Колегія суддів погоджується з вищенаведеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Щодо підсудності даної справи адміністративному суду колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

У рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви N 29458/04 та N 29465/04, §24) ЄСПЛ закріпив поняття "суд, встановлений законом", яке стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність.

Фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Занд проти Австрії" (заявам 7360/76, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року) визначено, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)".

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» та зміни до Цивільного процесуального кодексу України, внесені відповідно до цього Закону.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

Враховуючи, що з позовом про оскарження постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 01.11.2018 по ВП № 41116487 позивач звернувся в листопаді 2018 року, на спірні відносини поширюється саме Закон № 1404-VIII.

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами частини другої статті 63 Закону N 1404-VIII у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

За змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закону N 1404-VIII постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Згідно із частиною другою статті 74 Закону N 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, вказаною імперативною нормою права закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що розгляд даної справи про скасування постанови про накладення штрафу на ОСОБА_1 від 01.11.2018, винесеної в межах виконання рішення суду по цивільній справі, належить до компетенції адміністративного суду.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновку суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права.

Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 14 листопада 2018 у справі № 820/4243/17 та від 31 жовтня 2018 у справі № 158/534/16-а.

Щодо доводів апелянта про необґрунтоване залучення судом першої інстанції до розгляду справи в якості співвідповідача Головного територіального управління юстиції у Полтавській області колегія суддів вважає за необхідне викласти наступне.

Виходячи зі змісту частини 1 статті 181 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець (частина 3 статті 181 КАС України).

Положеннями частини 1 статті 5 Закону N 1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Систему органів примусового виконання рішень становлять: 1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку (частина 1 статті 6 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів")

Як встановлено в пункті 1 Типового положення про управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 20.04.2016р. №1183/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 квітня 2016р. за № 617/28747, управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономні Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі (далі - Управління) є органом державної виконавчої служби, який входить до системи органів Міністерства юстиції України, підпорядковується Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та є структурним підрозділом головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі. До складу Управління входить відділ примусового виконання рішень.

Оскільки Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області є структурним підрозділом відповідного органу державної виконавчої влади, який в свою чергу є структурним підрозділом Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, яке залучено судом першої інстанції в якості співвідповідача, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції з підстав незалучення в якості відповідача відповідного управління державної виконавчої служби.

Щодо доводів апеляційної скарги про недопустимість зворотної дії закону у часі у спірних відносинах колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Частиною першою статті 13 Закону №1404-VIII передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною першою статті 26 Закону №1404-VIII визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно з частиною першою статті 71 Закону №1404-VIII порядок стягнення аліментів визначається законом.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" №2475-VIII від 03.07.2018 статтю 71 Закону №1404-VIII доповнено частиною чотирнадцятою такого змісту:

"14. За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.

Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу".

Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" №2475-VIII від 03.07.2018 набрав чинності 28.08.2018.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач 01.11.2018 був притягнутий до відповідальності у вигляді накладення штрафу в розмірі 53949,01 грн. у зв'язку з наявністю заборгованості в сумі 107898,02 грн. зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, на підставі абзацу 3 частини чотирнадцятої статті 71 Закону №1404-VIII в редакції на момент виявлення такого порушення виконавчої службою.

Зазначений вид відповідальності у вигляді накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів, з'явився в Законі України «Про виконавче провадження» лише 28.08.2018, тобто, був відсутній на момент скоєння правопорушення (основна сума заборгованості, як вбачається з довідок-розрахунків та листа від 12 квітня 2018, що містяться в матеріалах справи, утворилася з 2013 по березень 2018 року), що не спростовано відповідачем.

Згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

У свою чергу в пункту 2 Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 у справі №1-рп/99 зазначено, що частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, особа має нести відповідальність за діяння на підставі закону, що був чинним на час його вчинення, крім випадків, коли новий закон пом'якшує або скасовує відповідальність особи за вчинення такого діяння.

Конституційний принцип незворотності дії законів, які погіршують становище особи, надає підстави для висновку про неможливість застосування санкцій за дії (бездіяльність), які на момент, коли вони мали місце, за попереднього правового регулювання не були правопорушенням.

Неприпустимість зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є одним з аспектів загальновизнаного принципу правової визначеності як елемента принципу верховенства права, який відповідно до частини першої статті 8 Конституції України визнається і діє в Україні.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Таким чином, враховуючи приписи статті 58 Конституції України та те, що лише з 28.08.2018 стаття 71 Закону №1404-VIII доповнена частиною чотирнадцятою, абзацом третім якої встановлено відповідальність у вигляді накладання штрафу у відповідному розмірі, яка на час вчинення правопорушення не існувала, колегія суддів дійшла висновку про відсутність законних підстав для застосування до позивача штрафних санкцій на підставі вищенаведеної норми права.

Відтак, висновок суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області від 01.11.2018 у виконавчому провадженні ВП № 41116487 про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 53949,01 грн. є таким, що ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 22.02.2017 у справі №6-2705цс16, тільки підтверджує, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст. 242, 243, 250, 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04.01.2019 року по справі № 440/4038/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий С.П. Жигилій