Справа № 826/4734/18
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4734/18 Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Лічевецького І.О., Парінова А.Б.

за участю секретаря Антоненко К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 листопада 2018 року

у справі №826/4734/18 (розглянутої у порядку спрощеного провадження)

за позовом ОСОБА_2

до відповідача Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві

про часткове скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві в якому просила:

- частково скасувати податкове повідомлення - рішення ГУ ДФС у місті Києві №2 від 28.04.2017 в частині зменшення податкового зобов'язання з податку на землю за 2017 рік, визначеного платнику відповідного податку, на суму 266 940,87грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 27.06.2017 земельний податок підлягає перерахунку відповідно до пункту 274.1 статті 274 Податкового Кодексу, за ставкою податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, у розмірі 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, за винятком земельних ділянок, зазначених у статтях 272, 273, 276 цього Кодексу. Таким чином, податкове повідомлення-рішення №2 від 28 квітня 2016 року, яким позивачу відповідно до пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України визначено суму податкового зобов'язання за платежем «Земельний податок з фізичних осіб» в сумі 800822,57 грн. є протиправним та підлягає скасуванню в частині, надмірно сплаченого земельного податку до бюджету у 2017 році в сумі 553 881 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі . В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки не в повному обсязі надано оцінку доводам позову, а також неповно з'ясовано всі обставин справи.

Відповідачем було подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом при винесенні рішення норм процесуального та матеріального права.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги заперечував та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити з огляду на її необґрунтованість та безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення з таких підстав.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 315, статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу від 20.07.2010 № 10571, від 20.07.2010 № 10568, від 22.12.2010 № 1783 на праві приватної власності належать нежитлові будинки, склади загальною площею 4943,60 кв.м, що розташовані за адресою : АДРЕСА_2.

Відповідачем 28 квітня 2017 року прийнято податкове повідомлення-рішення №2, яким позивачу відповідно до пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України (далі - ПК) визначено суму податкового зобов'язання за платежем "Земельний податок з фізичних осіб" в сумі 800 822,57 гривні.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Однак колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За визначеннями підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу ХІІ цього Кодексу); землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 ПК платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК об'єктом оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Відповідно до пункту 286.1 статті 286 ПК підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Згідно з пунктом 287.8 статті 287 ПК власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Пунктом 287.6 статті 287 ПК (у редакції, яка діяла до 01.01.2015) передбачено, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Згідно пункту 287.6 статті 287 ПК (редакції Закону України від 28.12.2014 №71-VIII, яка діє з 01.01.2015) при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Відповідно до статей 125 і 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що обов'язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою. Тобто, платником земельного податку є особа, яка володіє відповідним речовим правом на земельну ділянку (правом власності або правом користування).

Право власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 № 1952-IV.

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 Земельного кодексу України та статтею 377 Цивільного кодексу України, якими встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

Як вбачається з матеріалів справи, за позивачем 20.07.2010 зареєстровано право приватної власності на нерухоме майно: нежитлова будівля (літера В) загальною площею 63 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_2, на підставі договорів купівлі продажу; нежитлова будівля (літера А) загальною площею 3184,40 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_2, на підставі договорів купівлі продажу; також 22.12.2010 зареєстровано право приватної власності на нерухоме майно - нежитлова будинок (літера Б) загальною площею 1696,20 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_2, на підставі договорів купівлі продажу.

Нормою пункту 287.6 статті 287 ПК, законодавець пов'язував обов'язок сплати податку за земельні ділянки з моменту державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке розташоване на такій земельній ділянці (до 01.01.2015) та з моменту державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку (після 01.01.2015).

Однак, зважаючи на те, що позивач набув право власті на нежитлову будівлю у 2010 році, тобто до зміни правового регулювання пункту 287.6 статті 287 ПК (01.01.2015), то у такого виник обов'язок зі сплати податку за земельну ділянку, саме з моменту набуття права власності на такий об'єкт нерухомого майна і такий обов'язок продовжує існувати не зважаючи на зміну правового регулювання пункту 287.6 статті 287 ПК з 01.01.2015.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування пункту 287.6 статті 287 ПК у подібних правовідносинах зазначено у постановах Верховний Суд від 12.02.2019 у справі № 804/5488/16, від 11.12.2018 у справі № 804/5486/16.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що позивач є платником земельного податку.

Водночас, колегія суддів вважає протиправним висновок суду першої інстанції щодо правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 274.1 статті 274 ПК ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.

Водночас, відповідно до внесених Законом України від 28.12.2014 № 71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" змін, зокрема, в частині плати за землю, з 01.01.2015 визначено, що плата за землю належить до місцевих податків та зборів та є складовою частиною податку на нерухоме майно (статті 10, 265 ПК).

Згідно з пунктом 284.1 статті 284 ПК органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території.

Так, Київською міською радою прийнято рішення від 28.01.2015 № 58/923 "Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629", яким затверджено Положення про плату за землю в м. Києві (далі - Положення).

Відповідно до п. 5.1. Положення, ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено та які перебувають у власності фізичних та юридичних осіб та у постійному користуванні юридичних осіб державної та комунальної форми власності, коло яких визначено статтею 92 Земельного кодексу України, встановлюється в розмірі 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, за винятком земельних ділянок, зазначених у пунктах 5.3 - 5.6 цього Положення.

Приймаючи оскаржуване податкове повідомлення-рішення, відповідачем застосовано ставку податку, визначену у пункті 5.6 цього Положення (а.с. 25-26), згідно якого плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено, встановлюється у розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, за винятком земельних ділянок, ставка податку за які справляється у розмірі, визначеному пунктами 5.3 - 5.5 цього Положення.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 квітня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2017 року у справі №826/10434/16 визнано незаконним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили пункт 5.6 "Положення про плату за землю в місті Києві", яке є додатком 3 до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві" в редакції рішення Київської міської ради від 28 січня 2015 року № 58/923 "Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629".

Під час розгляду вказаної справи суди дійшли висновку, що ПК не передбачено встановлення такого податку як плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено.

Таким чином, застосувавши пункт 5.6 Положення відповідачем фактично порушено вимоги нормативного акту вищої юридичної сили - ПК, пунктом 10.4 статті 10 якого забороняється встановлення місцевих податків та зборів, не передбачених цим Кодексом.

Посилання на ту обставину, що рішення суду у справі №826/10434/16 набрало законної сили після прийняття оскаржуваного податкового-повідомлення рішення, не відміняє невідповідності пункту 5.6 Положення вимогам ПК.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів зазначає, що пункт 5.6 Положення не міг бути застосований до спірних правовідносин як такий, що не відповідає закону України (частина третя статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС)), а тому застосуванню підлягав загальний пункт 5.1. Положення, яким встановлено ставку податку у розмірі 1 % від їх нормативної грошової оцінки.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про протиправність та наявність підстав для скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення в частині надмірно сплаченого земельного податку до бюджету у 2017 році в сумі 553 881 грн., при цьому погоджується щодо застосування ставки податку у розмірі 1 % від нормативної грошової оцінки.

Як вбачається з Довідки № Н-00722/2017 про розмір нормативної грошової оцінки (НГО) земельної ділянки (78:134:0006) за результатами розрахунку у відповідності до рішення Київської міської ради від 03.07.2014 № 23/23 «Про за твердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва» виданої щодо ОСОБА_2 нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 26 694 085, 87 грн.

Колегія суддів дійшла висновку, що з урахуванням пункту 5.1. Положення, у даному випадку ставка податку буде становити 266 940,86 грн. (1 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки) при цьому сума надмірно сплаченого земельного податку до бюджету у 2017 році становить 553 881 грн. (800822,57 грн. -266940,86 грн.).

За подібних правовідносин при застосуванні контролюючим органом неправильної ставки податку (3% замість 1%) Верховний Суд ухвалив постанову від 06.02.2018 у справі №826/15139/16, у якій підтримав висновок судів попередніх інстанцій про скасування податкового повідомлення-рішення.

Пунктом 271.1 статті 271 ПК встановлено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Згідно пп. 14.1.42 п. 14.1 ст. 14 ПК дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.

Відповідно до пункту 271.2 вказаної статті ПК рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок розташованих у межах населених пунктів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Підставою для нарахування земельного податку, відповідно до пункту 286.1 статті 286 ПК, є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідними органами виконавчої влади відповідачу надавалася інформація, необхідна для обчислення і справляння плати за землю позивачем у 2016 році, або ж доказів того, що відповідачем така інформація запитувалася.

Розрахунок земельного податку на підставі баз даних податкового органу чи інших даних, відмінних від даних державного земельного кадастру норми чинного законодавства не передбачають. На цьому наголошував також і Верховний Суд у постанові від 17.04.2018 по справі №2а-10031/12/2670.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок - це капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами.

Статтею 13 цього Закону передбачено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру земельного податку, а порядок її проведення визначено статтею 18, якою встановлено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів та передбачено, що оцінка земельних ділянок проводиться юридичними особами, які є розробниками документації із землеустрою відповідно до Закону України "Про землеустрій".

Приписами статті 20 Закону України "Про оцінку земель" обумовлено, що за результатами нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Порядок нормативної грошової оцінки земель населених пунктів затверджено наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України №489 від 25.11.2016, у пункті якого наведено формулу, за якою здійснюється визначення нормативної грошової оцінки одного квадратного метра земельної ділянки населених пунктів.

Індексація нормативної грошової оцінки земельних ділянок здійснюється відповідно до статті 289 ПК.

Відповідач стверджує (т. 1 а.с. 25), що для встановлення площі земельної ділянки ним був використаний витяг з технічної документації від 20.01.2012 №01130/2012 (т. 1 а.с. 76). Колегія суддів наголошує, що наведений витяг був актуальним у 2012 році, а тому його дані щодо нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки не могли бути використані контролюючим органом як база нарахування позивачу земельного податку за 2016 рік.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що нормативну грошову оцінку землі для визначення розміру земельного податку розраховано відповідачем самостійно, не на підставі даних державного земельного кадастру та без додержання вищевказаного порядку, встановленого Законом України "Про оцінку земель" та Порядком нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 №489.

Відтак, всупереч приписів частини другої статті 77 КАС відповідач не довів належним чином, що застосована при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення нормативна грошова оцінка землі при обчисленні грошових зобов'язань позивача визначена та встановлена у відповідності до вищезазначених вимог закону.

Вказане відповідає правовим позиціям, висловленим в постановах Верховного Суду від 11.12.2018 у справі №826/10196/17, від 06.03.2018 у справі № 805/1426/17-а, від 12.06.2018 у справі № 826/13291/16.

Відповідно до частини п'ятої статті 242 КАС, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим, враховуючи, що позивачем не оспорюється ставка податку на землю у розмірі 1 % від нормативної грошової оцінки, колегія суддів приходить до висновку, про наявність підстав для задоволення позовних вимог та можливості скасувати податкове повідомлення -рішення ГУ ДФС у місті Києві №2 від 28.04.2017 в частині надмірно нарахованого податкового зобов'язання з податку на землю за 2017 рік, на суму 553 881, 70 грн.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Нормами статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За правилами частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, який відповідачем в даному випадку не виконано.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено при неповному з'ясуванні обставин справи та з помилковим застосуванням норм матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 242, 246, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 листопада 2018 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_2 до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про часткове скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити.

Скасувати податкове повідомлення - рішення ГУ ДФС у місті Києві №2 від 28.04.2017 в частині надмірно нарахованого податкового зобов'язання з податку на землю за 2017 рік, визначеного платнику, на суму 553 881 (п'ятсот п'ятдесят три тисячі вісімсот вісімдесят одна) грн. 70 коп.

В частині податкового зобов'язання з податку на землю за 2017 рік на суму 266 940 (двісті шістдесят шість тисяч дев'ятсот сорок) грн. 86 коп., податкове повідомлення рішення ГУ ДФС у місті Києві №2 від 28.04.2017 - залишити без змін.

Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві , адреса:04161, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19) (далі відповідач, ГУ ДФС України у м. Києві) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса АДРЕСА_1) судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 2 669 (дві тисячі шістсот шістдесят дев'ять) гривні 41 копійка за подання адміністративного позову та судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 4004 (чотири тисячі чотири) гривні 10 копійок за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: І.О. Лічевецький

А.Б. Парінов