Справа № 350/1268/15-а
Суддя: Саприкіна Ірина Валентинівна
Дата ухвалення: 2019-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року

м. Київ

Справа № 350/1268/15-а

Провадження № 11-1347апп18

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Саприкіної І. В.,

суддів Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на постанову Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області (у складі судді Пулика М. В.) від 20 жовтня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду (колегія у складі головуючого судді Іщук Л. П., суддів Онишкевича Т. В., Попка Я. С.) від 07 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до Перегінської селищної ради Рожнятівського району Івано-Франківської області про визнання нечинним та скасування рішення, зобов?язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_7 звернулася до Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області з позовом про визнання нечинним та скасування рішення Перегінської селищної ради Рожнятівського району Івано-Франківської області (далі - Перегінська селищна рада) від 19 березня 2015 року про відмову у наданні їй дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та зобов?язати відповідача розглянути на найближчій сесії питання щодо надання їй дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0, 0086 га для будівництва індивідуального гаражу на АДРЕСА_1.

Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області постановою від 20 жовтня 2016 року задовольнив адміністративний позов ОСОБА_7:

- визнав протиправними дії Перегінської селищної ради щодо прийняття рішення від 19 березня 2015 року про відмову у наданні ОСОБА_7 дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0, 0086 га для будівництва індивідуального гаражу на АДРЕСА_1 у зв?язку з тим, що згідно з Генеральним планом забудови селища дана земельна ділянка знаходиться на АДРЕСА_2;

- визнав незаконним рішення Перегінської селищної ради від 19 березня 2015 року № 273/52-2015 про відмову у наданні ОСОБА_7 дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0, 0086 га для будівництва індивідуального гаражу на АДРЕСА_1;

- зобов'язав Перегінську селищну раду на найближчій сесії розглянути питання щодо надання ОСОБА_7 дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0, 0086 га для будівництва індивідуального гаражу на АДРЕСА_1.

Не погодившись з таким рішенням, особи, які не брали участі у розгляді справи - ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_10, звернулися до Львівського апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, у якій просили скасувати постанову суду першої інстанції та відмовити ОСОБА_7 у задоволені позову, оскільки вважали, що оскаржувана постанова порушує їх права та інтереси, як мешканців села, адже спірна земельна ділянка, на їх думку, повинна належати територіальній громаді селища.

Львівський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 07 грудня 2016 року відмовив скаржникам у задоволенні апеляційної скарги та залишив постанову Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2016 року без змін. За позицією суду апеляційної інстанції, крім іншого зазначено, що скаржники не довели порушення їх прав, свобод та інтересів оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, яке, у свою чергу, є обґрунтованим і законним.

Не погодившись із судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій, 06 січня 2017 року ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_10 подали до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, у якій просили скасувати постанову Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2016 року і закрити провадження у цій справі.

На обґрунтування касаційної скарги заявники зазначили, що спір, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї із сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав на неї, не підлягає розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). У разі прийняття суб?єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною особою права щодо спірної земельної ділянки має вирішуватися в порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне, а тому суди попередніх інстанцій помилково розглянули цей спір у порядку адміністративного судочинства.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 01 лютого 2017 року відкрив касаційне провадження за вказаною скаргою.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким КАС України викладено в новій редакції.

Відповідно до підп. 4 п. 1 розд. VII «Перехідні положення» КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII) касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 13 листопада 2018 року згадану вище справу передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі ч. 6 ст. 346 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII), оскільки учасник справи оскаржує судові рішення з підстави порушення правил предметної юрисдикції.

Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, ВеликаПалата Верховного Суду встановила таке.

Перегінська селищна рада рішенням від 18 вересня 2014 року № 3204/45-2014 відмовила ОСОБА_7 у задоволенні заяви про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0, 0086 га для будівництва індивідуального гаражу на АДРЕСА_3 (п. 2 рішення).

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 07 листопада 2014 року зазначене вище рішення органу місцевого самоврядування було визнано незаконним і скасовано (п. 2 рішення). Цим судовим рішенням також зобов?язано Перегінську селищну раду повторно розглянути заяву позивачки про надання їй дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0, 0086 га для будівництва індивідуального гаражу на АДРЕСА_3.

На виконання вказаного судового рішення 19 березня 2015 року Перегінська селищна рада повторно розглянула заяву ОСОБА_7 і ухвалила рішення № 273/52-2015, яким відмовила в задоволенні її заяви про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0086 га для будівництва індивідуального гаражу на АДРЕСА_1 у зв'язку з тим, що згідно з Генеральним планом забудови селища дана земельна ділянка знаходиться на АДРЕСА_2, тобто за іншою адресою (на суміжній вулиці). При цьому це не було підтверджено ніякими доказами. Спірна земельна ділянка знаходиться на перехресті АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 і прилягає до земельної ділянки, яка перебуває у власності позивачки.

Вважаючи протиправним рішення Перегінської селищної ради від 19 березня 2015 року, ОСОБА_7 звернулася до суду із цим позовом.

Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи про оскарження судових рішень першої та апеляційної інстанцій з підстав порушення правил предметної юрисдикції, перевіривши матеріали справи й заслухавши суддю-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення, Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ухвалюючи судові рішення, які є предметом цього касаційного розгляду, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що цей спір є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб'єкта владних повноважень, який реалізовував у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з такою позицією, викладеною в оспорюваних судових рішеннях, з огляду на таке.

Стаття 124 Конституції України закріплює, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв'язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов'язано з процесуальним законодавством.

Акти, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, установлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України. Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб'єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Статтею 6 КАС України (в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на час звернення позивачки до суду з позовом) установлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, визначеному цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС Українисправа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі, на виконання делегованих повноважень.

За змістом п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України суб'єктом владних повноважень є, зокрема, будь-який суб'єкт при здійсненні ним владних управлінських функцій та повноважень.

Частинами 1 та 2 ст. 17 КАС Українипередбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на: правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій; публічно-правові спори, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями ст. 2, 4 та 19 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

З аналізу наведених процесуальних норм вбачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб'єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад входить вирішення відповідно до закону питань з врегулювання земельних відносин.

Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

За ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч. 2. ст. 116 ЗК України).

За приписами ч. 6, 7 ст. 118 ЗК Українигромадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу.

За змістом положень ст. 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який відповідно до своїх повноважень розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Наведені правові норми встановлюють підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та визначають органи, уповноважені розглядати ці питання. Законодавчі норми передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до належних органів із клопотанням для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в ЗК України органи приймають одне з вищезазначених рішень.

Конституційний Суд України у Рішенні від 01 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень ч. 1 ст. 143 Конституції України, п. «а», «б», «в», «г» ст. 12 ЗК України, п. 1 ч. ст. 17 КАС України вирішив, що:

- положення п. «а», «б», «в», «г» ст. 12 ЗК Україниу частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб'єкти владних повноважень;

- положення п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС Українистосовно поширення компетенції адміністративних судів на «спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності» слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно зі ст. 151 Конституції Українирішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов'язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

У справі, яка розглядається, ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом на захист свого інтересу в отриманні земельної ділянки для будівництва індивідуального гаражу. Свій інтерес позивачка не реалізувалавнаслідок ухвалення Перегінською селищною радою рішення від 19 березня 2015 року про відмову у наданні їй дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0, 0086 га для будівництва індивідуального гаражу на АДРЕСА_1.

На момент виникнення спірних правовідносин існуючого речового права або спору щодо такого права позивачки або інших осіб на цю земельну ділянку судами не встановлено, а з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 не заявляє вимог, пов'язаних з визнанням за нею права власності на земельну ділянку, та/або оспорюванням такого права інших осіб.

Таким чином, предметом цього спору є оскарження позивачкою рішення Перегінської селищної ради (розпорядника землі) про відмову їй у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що в свою чергу відноситься до виключної компетенції органу місцевого самоврядування. Тобто в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні та управлінські функції, оскарження яких підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Із урахуванням викладеного, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що юрисдикція спору визначена правильно, оскільки спір, що виникав би з цивільних правовідносин, відсутній, а дослідженню підлягають виключно владні управлінські рішення органу місцевого самоврядування, який в межах спірних відносин діє як суб'єкт владних повноважень, а це свідчить про поширення на дану справу юрисдикції адміністративного суду.

Перевіряючи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права при вирішенні спору по суті, Велика Палата Верховного Суду керується таким.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Водночас у ст. 3 Конституції Українизакріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення у ст. 74 Закону № 280/97-ВР, за якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Згідно зі ст. 144 Конституції Україниоргани місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону № 280/97-ВРпередбачено, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад входить вирішення відповідно до закону питань з врегулювання земельних відносин.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 59 Закону № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень, які приймаються на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з ч. 10 ст. 59 Закону № 280/97-ВР акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до ч. 6 ст. 188 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель комунальної власності для будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч. 7 ст. 118 ЗК України).

Як вбачається з оскаржуваного рішення, Перегінська селищна рада відмовила ОСОБА_7 у задоволенні її заяви про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0086 га для будівництва індивідуального гаражу на АДРЕСА_1 у зв'язку з тим, що згідно Генерального плану забудови селища дана земельна ділянка знаходиться на АДРЕСА_2, тобто за іншою адресою, на суміжній вулиці.

Однак судами першої та апеляційної інстанції правильно встановлено, що зазначена причина для відмови не підтверджується ніякими доказами, а спірна земельна ділянка знаходиться на перехресті АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 і прилягає до земельної ділянки, яка перебуває у власності позивачки.

Однак, відповідач у порушення ст.71 КАС України (у редакції, чинній на момент ухвалення спірного рішення) не надав ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду належних доказів для оцінки обставин правомірності та підставності прийнятого ним рішення. Більш того, Перегінська селищна рада не оскаржувала рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області та/або Львівського апеляційного адміністративного суду і 18 липня 2017 року ухвалила нове рішення, яким надала позивачці відповідний дозвіл, тобто погодилась з висновками судів першої та апеляційної інстанцій і виконала рішення суду.

Ураховуючи наведе, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій про визнання протиправним і скасування рішення Перегінської селищної ради від 19 березня 2015 року № 273/52-2015 про відмову у наданні ОСОБА_7 дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0, 0086 га для будівництва індивідуального гаражу на АДРЕСА_1, є законним й обґрунтованим.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 349, ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст. 341, 344, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII), Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Постанову Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Саприкіна

Судді:

С. В. Бакуліна Л. М. Лобойко

В. В. Британчук О. Б. Прокопенко

Д. А. Гудима Л. І. Рогач

О. С. Золотніков О. М. Ситнік

О. Р. Кібенко В. Ю. Уркевич

В. С. Князєв О. Г. Яновська

Н. П. Лященко