Справа № 460/2922/18
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2019-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/1016/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів :

головуючого судді: Запотічного І.І.,

суддів: Довгої О.І., Сапіги В.П.,

при секретарі судового засідання: Мельничук Б.Б.,

з участю позивача: ОСОБА_1,

представника апелянта: Пюро В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2018 року (суддя- Борискін С.А., ухвалене в м. Рівне о 11:51, повний текст складено 07.12.2018р.) у справі № 460/2922/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинення певних дій, скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2018р. ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про визнання дій відповідача неправомірними в баченні ч.2 ст.19, ч.1 ст. 68, ст.129-1 Конституції України та ч.2 ст.26 Закону України "Про виконавче провадження"; визнання протиправним та скасування рішення відповідача, викладеного в повідомленні від 18.10.2018 №28786 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання; зобов'язання відповідача розпочати примусове виконання рішення (виконавче провадження) на підставі виконавчого листа №817/1086/17, виданого Рівненським окружним адміністративним судом 11.09.2018, без сплати авансового внеску.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2018 року позов задоволено частково; зобов'язано Рівненський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області розпочати примусове виконання рішення (виконавче провадження) на підставі виконавчого листа №817/1086/17, виданого Рівненським окружним адміністративним судом 11.09.2018, без сплати авансового внеску ОСОБА_1. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, Рівненський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що позивач не звільнений від сплати авансового внеску, а відтак для примусового виконання виконавчого листа №817/1086/17 повинен був його сплатити. Отже, дії Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області в частині повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання є правомірними.

Представник апелянта в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в позові в повному обсязі з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Позивач в судовому засіданні в режимі відеоконференції вимоги апеляційної скарги заперечив просив, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін по справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 29.09.2017 у справі № 817/1086/17 зокрема, зобов'язано Державну установу "Городищенська виправна колонія (№96) створити умови для забезпечення ОСОБА_1 суспільно корисною оплачуваною працею відповідно до поданої заяви від 04.05.2017, та 11.09.2018 Рівненським окружним адміністративним судом на виконання вказаного рішення видано виконавчий лист.

В подальшому, 03.10.2018 ОСОБА_1, який станом на дату прийняття рішення відбуває покарання у ДУ "Дрогобицька виправна колонія №40", звернувся до Рівненського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області з заявою про примусове виконання судового рішення (виконавчого листа) по справі №817/1086/17 (вх.№10192.15.18-26 від 09.10.2018). До вказаної заяви позивачем було додано: оригінал виконавчого листа №817/1086/17, виданого Рівненським окружним адміністративним судом 11.09.2018; копію постанови Рівненського окружного адміністративного суду від 29.09.2017 по справі №817/1086/17, з відміткою про набрання законної сили.

За результатами розгляду заяви стягувача щодо примусового виконання вказаного виконавчого листа, 18.10.2018 відповідачем прийнято рішення, про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, оскільки, відповідно до ч.2 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" стягувач зобов'язаний додавати до заяви про примусове виконання рішення квитанцію про сплату судового збору, а також наведено підстави для звільнення від сплати авансового внеску. Вказано, що виконавчий лист повертається без прийняття до виконання на підставі п.8 ч.4 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску.

ОСОБА_1 не погоджуючись з вищезазначеним рішенням відповідача звернувся в суд з даним позовом.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції зробив висновок, що з метою захисту прав, свобод та інтересів позивача та виконання судового рішення, вимога про зобов'язання відповідача розпочати примусове виконання рішення на підставі виконавчого листа №817/1086/17, виданого Рівненським окружним адміністративним судом 11.09.2018р. підлягає до задоволення.

Апеляційний суд з таким висновком суду першої інстанції погоджується з огляду на таке.

Згідно ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі Закон №1404) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню

Пунктом першим частини першої та частиною другою статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення; до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи. Від сплати авансового внеску звільняються стягувачі за рішеннями про: стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин; обчислення, призначення, перерахунок, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг; відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також смертю фізичної особи; стягнення аліментів; відшкодування майнової та/або моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Від сплати авансового внеску також звільняються державні органи, інваліди війни, інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп, громадяни, віднесені до категорій 1 та 2 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у разі їх звернення до органів державної виконавчої служби.

Згідно матеріалів справи вимогою позивача за виконавчим документом є зобов'язання Державної установи "Городищенська виправна колонія (№96)" створити умови для забезпечення ОСОБА_1 суспільно корисною оплачуваною працею відповідно до поданої заяви від 04.05.2017, тому судом першої інстанції зроблено вірний висновоок, що відповідно до вимог статті 26 Закону України "Про виконавче провадження", позивач не звільнений від сплати авансового внеску та зобов'язаний його сплатити при подачі виконавчого документу на примусове виконання.

Відповідно до п. 8 ч.4 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов'язковим.

Враховуючи, що позивачем не було сплачено авансовий внесок, при цьому, останній не віднесений до переліку осіб, яких звільнено від його сплати, як передбачено ст.4 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження", колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що в даних спірних правовідносинах наявні підстави, визначені п. 8 ч. 4 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження", а тому не підлягає задоволенню вимога про визнання неправомірними дій відповідача в баченні ч. 2 ст. 19, ч. 1 ст. 68, ст.129-1 Конституції України та ч. 2 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" та про визнання протиправним і скасування рішення відповідача, викладеного в повідомленні від 18.10.2018р. №28786.

Разом з тим колегія суддів вважає за необхідне зазначити що, згідно вимог ст. 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження", та визначається як завершальна стадія судового провадження.

Тобто, виконання судового рішення є стадією судового провадження, без здійснення якої права особи не можуть вважатися відновленими.

Таким чином, оскільки норми Закону України "Про виконавче провадження" позбавляють позивача права на відновлення його порушених прав, то при вирішені спірних відносин необхідно враховувати норми ст.ст.6,7 КАС України, якими визначено, що суд застосовує принципи верховенства права з урахуванням судової практики Європейськогосуду з прав людини та, якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Реалізація принципу верховенства права є неможливою без забезпеченої можливості доступу особи до незалежного, неупередженого суду, провадження в якому відповідає вимогам справедливого судового розгляду. Особливого значення це набуває у відносинах у сфері адміністративного права: рішення чи дії, що є наслідком реалізації владних повноважень завжди мають безпосередній вплив на права і свободи, що захищаються Конвенцією про захист прав людини та основних свобод. Визнаючи особливу природу адміністративних актів держави-члени Ради Європи повинні забезпечити відповідність судових органів та процедур контролю за такими актами вимогам Конвенції, гарантувати їх ефективність.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, у справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

У справі "Матківська проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що судовий розгляд і виконавче провадження - це перша та друга стадії загального провадження, які стосуються тривалості провадження; виконання рішення є другим етапом судового провадження, а також що реалізоване право знаходить свою ефективну реалізацію саме у момент виконання.

Тому, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Крім цього судом першої інстанції вірно взято до уваги ту обставину, що відповідно до довідки від 06.11.2018 №10/40/УП2/3349 ОСОБА_1 вибув з ДУ "Городищенська виправна колонія №96" - 02.10.2018 в розпорядження Рівненського міського суду, 25.10.2018 вибув з ДУ "Рівненський слідчий ізолятор", а з 01.11.2018 прибув в сектор максимального рівня безпеки для осіб засуджених до довічного позбавлення волі ДУ "Дрогобицька виправна колонія №40" (а.с.10).

Станом на час звернення до відповідача з відповідною заявою про примусове виконання рішення ОСОБА_1 фактично позбавлений будь-яких джерел доходів, що, підтверджується довідкою ДУ "Дрогобицької виправної колонії №40" від 14.11.2018 №63, відповідно до якої позивач в даній установі не працевлаштований та жодних доходів не отримує, а на його особовому рахунку знаходиться 134, 10 грн., відтак судом першої інстанції зроблено вірний висновок, що ОСОБА_1 був позбавлений можливості сплатити авансовий внесок, а дана обставина не може ставити в залежність виконання рішення суду, яке набрало законної сили.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову, а саме зобов'язання відповідача розпочати примусове виконання рішення на підставі виконавчого листа №817/1086/17, виданого Рівненським окружним адміністративним судом 11.09.2018р., без сплати авансового внеску.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись статтями 308, 315, 316, 321,322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2018 року у справі № 460/2922/18 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

На постанову протягом тридцяти днів з моменту набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І. І. Запотічний
судді О. І. Довга
В. П. Сапіга
Повне судове рішення складено 05.04.2019р.