Справа № 752/24564/18
Суддя: Губська Олена Анатоліївна
Дата ухвалення: 2019-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Губської О.А.

суддів: Парінова А.Б., Ключковича В.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду Київської області від 28 лютого 2019 року (прийняте в порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до інспектора взводу № 1 роти № 1 БУПП в Чернігівській області ДПП старшого лейтенанта поліції Луценко Ольги Олександрівни, третя особа: Управління патрульної поліції в Чернігівській області ДПП про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до інспектора взводу № 1 роти № 1 БУПП в Чернігівській області ДПП старшого лейтенанта поліції Луценко Ольги Олександрівни, третя особа: Управління патрульної поліції в Чернігівській області ДПП про вищнання незаконною та скасування постанови про адміністративне правопорушення серії НК № 416666 від 15.11.2018 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Рішенням Голосіївського районного суду Київської області від 28 лютого 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

На вказане судове рішення позивач подала апеляційну скаргу, у якій просять скасувати рішення Голосіївського районного суду Київської області від 28 лютого 2019 року та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги, при цьому посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Обґрунтовуючи доводи своєї скарги, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки її доводам, належних та допустимих доказів правомірності прийняття оскаржуваної постанови матеріали справи не містять. Відповідачем не надано доказів перевищення позивачем швидкості руху саме в населеному пункті. Крім того, позивачем стверджується, що відповідач позбавив її можливості скористатися правами, передбаченими ст. 268 КУпАП.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Сторони у судове засідання не з'явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Згідно з ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно із ст. 308 КАС України справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційної інстанції, перевіряючи у межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 15.11.2018 відповідачем винесено постанову серії НК № 416666 у справі про адміністративне правопорушення, якою на позивача накладено адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, у вигляді штрафу в розмірі 255,00 грн.

Зі змісту постанови вбачається, що 15.11.2018 о 13 год. 12 хв. ОСОБА_2 на 72 км а/д Київ - Чернігів - Н. Яриловичі, керуючи автомобілем RangeRover державний номерний знак НОМЕР_1, рухалась зі швидкістю 87 км/год, чим порушила обмеження швидкості в населеному пункті на 37 км/год та порушила п. 12.4. ПДР України, скоївши адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП. Швидкість вимірювалась лазерним вимірювачем швидкості руху Trucam.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішення відповідача про винесення постанови відносно позивача правомірне, оскільки достовірно встановлений факт наявності в діях ОСОБА_2 порушення п. 12.4. ПДР України, та правомірності притягнення її до адміністративної відповідальності з накладенням штрафу відповідно до санкції частини 1 статті 122 КУпАП України.

Надаючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції, доводам апеляційної скарги, виходячи з наявних у справі матеріалів, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст. 14 Закону України "Про дорожній рух" від 30.06.1993 № 3353-XII визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР), зазначено, що учасники дорожнього руху зобов'язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Відповідно до пункту 12.4 ПДР України у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год.

Частиною 1 ст. 122 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину.

Як встановлено з відеофіксації, здійсненої за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20 (а.с.26), який отримав сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки від 29.08.2012 року № UA-MI/-2903-2012 та пройшов повірку, чинну до 25.09.2019(а.с.35-37), позивач вчинила адміністративне правопорушення, а саме: рухалася в населеному пункті зі швидкістю 87 км/год., перевищивши встановлене обмеження швидкості руху в населеному пункті на 37 км/год.

Крім того, згідно з статтею 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 Закону №580-VIII встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:

1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;

2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Щодо доводів апелянта з приводу того, що відсутні докази перевищення позивачем швидкості руху саме в населеному пункті, колегія суддів зазначає, що відповідачем до суду апеляційної інстанції надано Картку маршруту патрулювання №1 взводу роти ДПС автодорога М-01 Київ-Чернігів-Н.Яриловичі з 61 по 142 км та південний під'їзд до м. Чернігова, відповідно до якої на 72 км а/д Київ - Чернігів - Н. Яриловичі знаходиться с.Сираї.

Тобто перевищення позивачем швидкості саме в населеному пункті відповідачем доведено відповідними доказами.

Отже, матеріалами справи підтверджується факт порушення позивачем п. 12.4. ПДР України, тому в її діях наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_2 зробила підпис на постанові у справі про адміністративне правопорушення без будь-яких заперечень. Тобто, фактично погодилася із тим, що нею було допущено правопорушення.

Відтак, адміністративне стягнення застосовано відповідачем у відповідності до вимог закону, у межах санкцій статті, за якою позивач притягнутий до адміністративної відповідальності, а тому підстави для задоволення позову відсутні, оскільки постанова винесена уповноваженою особою, яка мала право розглядати справу про адміністративне правопорушення з дотриманням правил чинного законодавства, доказів, які б спростовували факт наявності адміністративного правопорушення та обставин, що виключають адміністративну відповідальність, позивачем не надано, а судом таких обставин не встановлено. При цьому, факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, підтверджується наявними у матеріалах доказами.

Крім того, посилання позивача на окремі недоліки оформлення оскаржуваної постанови, колегія суддів не бере до уваги та зазначає, що окремі дефекти рішення контролюючого органу не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, про його скасування.

Якщо спірне рішення прийнято контролюючим органом у межах своєї компетенції та з його змісту можна чітко встановити зміст цього рішення (зокрема, порушення законодавства, за які застосовуються відповідні санкції, та розмір останніх), таке рішення може бути визнане правомірним навіть у разі, коли не дотримано окремих елементів форми спірного рішення.

Вказані позивачем недоліки оформлення оскаржуваної постанови не можуть бути самостійною підставою для визнання протиправним такого рішення за умови, якщо позивачем вчинено порушення вимог Правил дорожнього руху, оскільки при розгляді спорів перевага надається змісту документа порівняно з його зовнішньою формою.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2018 року по справі №826/11623/16 (провадження №К/9901/50453/18) та в постанові Верховного Суду від 14 серпня 2018 року по справі справа №826/15341/15 (провадження №К/9901/19896/18).

Стосовно твердження позивача стосовно відеозапису, наданого відповідачем, як недопустимого доказу по справі, колегія суддів зазначає, що сукупний аналіз усіх наявних у справі доказів, в тому числі відеофіксації, з урахуванням дати та часу зафіксованої на відеозйомці, яка співпадає з зазначеною датою та часом в оскаржуваній постанові, дає підстави стверджувати, що факт вчинення заявником адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП є в повній мірі доведений відповідачем.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 12.03.2018 по справі №751/6165/17 (провадження №К/9901/1457/17).

Щодо доводів апелянта, що відповідач позбавив її можливості скористатися правами, передбаченими ст. 268 КУпАП, колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно з частиною першою статті 268 Кодексу особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржувати постанову у справі. Крім того, у цій правовій нормі передбачено, що справа про адміністративне правопорушення повинна розглядатися в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; за відсутності такої особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У наведених положеннях Кодексу визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності. Водночас вказані положення є законодавчими гарантіями об'єктивного і справедливого розгляду справи про адміністративне правопорушення, реалізація яких можлива лише у разі, якщо між стадією складення протоколу про адміністративне правопорушення і стадією розгляду відповідної справи по суті існуватиме часовий інтервал, достатній для підготовки до захисту кожному, хто притягається до адміністративної відповідальності.

Європейський суд з прав людини в пункті 32 справи «Максименко проти України» обґрунтував необхідність забезпечення юридичної допомоги у випадку, коли інтереси правосуддя вимагають, щоб цій особі була надана така допомога. Інтереси правосуддя вимагають забезпечення обов'язкового представництва у випадку, коли йдеться про позбавлення особи свободи.

Санкція ст. 122 КпАП України не передбачає застосування адміністративного арешту. Таким чином відсутність захисника при складанні оскаржуваної постанови не суперечить інтересам правосуддя, оскільки Позивач реалізував право на оскарження постанови про адміністративне правопорушення, відтак подальший захист прав і свобод особи може бути забезпечено в суді при оскарженні дій та рішень суб'єкта владних повноважень.

При цьому судова колегія звертає увагу на те, що законом не визнана обов'язкова участь адвоката у випадку розгляду справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення.

Позивач не був позбавлений права скористатися правовою допомогою засобами телефонного зв'язку, як і не обґрунтував, що вчиняв дії, спрямовані саме на прибуття адвоката на місце зупинки транспортного засобу.

Таким чином, відповідачем було забезпечено позивачу можливість реалізації прав, визначених ст. 268 КУпАП, при розгляді справи.

За таких обставин судова колегія вважає, що докази порушення відповідачем процедури винесення постанови про накладання адміністративного стягнення відсутні, а тому висновки суду першої інстанції щодо дотримання Інспектором поліції вимог КпАП України при розгляді справи є обґрунтованими, що, з огляду на встановлені вище фактичні обставини, свідчить про те, що оскаржувана постанова є правомірною, прийнятою у межах повноважень та у спосіб, встановлений законом, а тому не підлягає скасуванню.

За таких обставин та враховуючи наявні у справі докази, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач під час винесення оскаржуваної постанови діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваної постанови.

За таких обставин, судова колегія не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі.

Відповідності до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та відхиляються судом апеляційної інстанції за необґрунтованістю.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив правильне рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ч.4 ст.229, ст.ст. 242, 250, 286, 272, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду Київської області від 28 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до інспектора взводу № 1 роти № 1 БУПП в Чернігівській області ДПП старшого лейтенанта поліції Луценко Ольги Олександрівни, третя особа: Управління патрульної поліції в Чернігівській області ДПП про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення - залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду Київської області від 28 лютого 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та оскарженню не підлягає відповідно до ч.3 ст. 272 КАС України.

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддяА.Б. Парінов

СуддяВ.Ю. Ключкович

Повне судове рішення складено 04 квітня 2019 року.