Справа № 0440/5101/18
Суддя: Коршун А.О.
Дата ухвалення: 2019-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 березня 2019 року м. Дніпросправа № 0440/5101/18
Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Коршуна А.О. (доповідач),

суддів: Панченко О.М., Чередниченка В.Є.,

за участю секретаря судового засідання Яковенко О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.11.2018р. у справі №0440/5101/18
за позовом:ОСОБА_1
до: про:Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення
ВСТАНОВИВ:

04.07.2018р. ОСОБА_1 за допомогою засобів поштового зв'язку звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області (далі - ГУ ДФС у Дніпропетровській області) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, судом першої інстанції позов зареєстровано 09.07.2018р. /а.с. 4-5,30/.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.07.2018р. за вищезазначеним адміністративним позовом було відкрито провадження в адміністративній справі №0440/5101/18 та справу призначено до судового розгляду / а.с. 2/.

Позивач, посилаючись у позовній заяві на те, що йому належить нежитлове приміщення з виробництва меблів та складські будівлі з адміністративними приміщеннями загальною площею 5975,9 кв.м. які розташовані за адресою вул. Дніпровська, 334з, м. Павлоград, оскільки він зареєстрований як фізична особа -підприємець та є платником єдиного податку другої групи, належне йому нежитлове приміщення він використовує у підприємницькій діяльності з виробництва м'яких меблів, 20.06.2018 р. ним отримано податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Дніпропетровській області №0-0410 від 12.04.2018 р. щодо нарахування податку на нерухоме майно у сумі 95614,4 грн. Позивач вважає це рішення відповідача необґрунтованим та безпідставним з огляду на те, що належне йому нежитлове приміщення є будівлею промисловості та і тому не може бути об'єктом оподаткування в силу імперативних приписів підпункту «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, тому просив суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Дніпропетровській області №0-0410 від 12.04.2018 р.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.11.2018р. у справі №0440/5101/18 адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Дніпропетровській області №0-0410 від 12.04.2018 р. в частині визначення податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно в сумі 71710 гривень 87 копійок, у задоволенні іншої частини позову - відмовлено./а.с. 106-108/.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції від 01.11.2018р. подав апеляційну скаргу /а.с. 115-116/, у якій посилаючись на те, що судом першої інстанції під час розгляду даної справи не було з'ясовано усі обставини справи, які мають суттєве значення для її рішення, та зроблено висновки, які суперечать фактичним обставинам справи, що призвело до прийняття ним рішення у справі з порушенням норм чинного матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції від 01.11.2018р. у даній справі та ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Адміністративна справа №0440/5101/18, разом з вищезазначеною апеляційною скаргою, надійшли до суду Третього апеляційного адміністративного суду 11.01.2019р. / а.с. 113/.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.01.2019р. у справі №0440/5101/18 апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.11.2018р. у справі №0440/5101/18 була залишена без руху, та заявнику апеляційної скарги було надано строк для усунення зазначених судом недоліків апеляційної скарги / а.с. 121/.

29.01.2019р. до суду апеляційної інстанції надійшла уточнена апеляційна скарга позивача на рішення суду першої інстанції від 01.11.2018р. у цій справі / а.с. 124-127/ та ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 30.01.2019р. у справі №0440/5101/18 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.11.2018р. у справі №0440/5101/18 / а.с. 129/, і ухвалою суду апеляційної інстанції від 04.02.2019р. апеляційний розгляд справи №0440/5101/18 у судовому засіданні призначено на 13-00 годин 12.03.2019р. /а.с. 130/, про що судом у встановлений чинним процесуальним законодавством спосіб було повідомлено учасників справи / а.с. 131-134/.

Відповідач , у письмовому відзиві на апеляційну скаргу / а.с. 135-136/, заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача та посилаючись на те, що судом першої інстанції постановлено у даній справі обґрунтоване рішення без порушень норм чинного законодавства, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції від 01.11.2018р. у даній справі залишити без змін.

У судовому засіданні 12.03.2019р. у розгляді цієї адміністративної справи оголошено перерву до 15-00 годин 26.03.2019р. , про що судом було повідомлено учасників справи / а.с. 143-146/.

Під час розгляду справи у судовому засіданні 26.03.2019р. представник позивача підтримав доводи викладені у апеляційній скарзі та уточнив вимоги апеляційної скарги в частині меж оскарження позивачем рішення суду першої інстанції від 01.1.2018р. у цій справі та зазначив, що рішення суду першої інстанції у цій справі оскаржується позивачем в частині відмови у задоволенні частини позовних вимог, та просив суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції щодо відмови позивачу у задоволенні частини заявлених ним позовних вимог скасувати, та постановити у справі нове рішення про задоволення заявлених позивачем позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача, підтримав доводи викладені у письмових запереченнях на апеляційну скаргу та просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції від 01.11.2018р. у цій справі залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні представників позивача та відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали адміністративної справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду даної справи судом першої інстанції встановлено, та апеляційним судом підтверджено, що ОСОБА_1, позивач у цій адміністративній справі, зареєстрований як фізична особа-підприємець 21.07.2005р., є платником єдиного податку другої групи та як платник податку перебуває на обліку у Західно-Донбаській ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області, одними з видів діяльності позивача є, зокрема, за КВЕД - 31.01 Виробництво меблів для офісів і підприємств торгівлі, та 31.09 Виробництво інших меблів. / а.с. 27-29/.

Також судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 12.10.2017р. на праві приватної власності належить цех з виробництва меблів та складська будівля з адміністративними приміщеннями загальною площею 5975,9 кв.м., що розташований за адресою: місто Павлоград, Дніпропетровська область, вулиця Дніпровська, будинок №334з, яке знаходиться на земельній ділянці площею 0,3600 га. / а.с. 21-26/

12.04.2018 р. відповідачем у справі було прийнято податкове повідомлення-рішення №0-0410, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання позивача з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік у розмірі 95614,4 грн. /а.с. 14/, яке є предметом оскарження у цій справі.

Спірні відносини, що виникли між сторонами у справі врегульовано положеннями Податкового кодексу України.

Законом України від 28.12.2014р. № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» внесено низку змін до Податкового кодексу України, в тому числі викладено в новій редакції статтю 266 Кодексу, а саме: введено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та розширено базу оподаткування для податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, шляхом оподаткування як житлової, так і нежитлової нерухомості, і цей Закон набрав чинності 01.01.2015р..

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. Базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України). База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За змістом підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України, сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об'єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об'єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України).

Під час розгляду справи встановлено, що спірним питанням у межах відносин, що виникли між сторонами у справі з приводу оскарження позивачем податкового повідомлення-рішення ГУ ДФС у Дніпропетровській області №0-0410 від 12.04.2018 р., є встановлення чи є нерухоме майно, яке належить позивачу, об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України встановлює, що не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від "а" до "л") передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків є остаточним та не підлягає розширеному тлумаченню.

При цьому необхідно зазначити, що прикладом цього є зокрема те, що така умова як зв'язок об'єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами «е» та «і», на відміну від пункту «є», і кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив'язку або до статусу суб'єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), суб'єкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), Аналіз пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств», при цьому необхідно зазначити, що у цій нормі використано прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб'єкта власності.

Підпунктом 14.1.129-1. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що об'єкти нежитлової нерухомості це будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду, та у нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт "ґ").

Відповідно до пункту 5.3 статті 5 Податкового кодексу України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 року №507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості».

До будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 - «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 - «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 - «Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 - «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», 1251.7 - «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості», 1251.8 - «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», 1251.9 - «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала поняття промислове підприємство.

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 року № 530, економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устатковання, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B «Добувна промисловість та розроблення кар'єрів», C «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».

Так, у загальному розумінні економічної теорії, промисловість це провідна галузь господарства, яка об'єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.

Положеннями ст. 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство - це самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами, підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Сукупний аналіз вищенаведених правових норм дає можливість зробити висновок про те, що пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе за умови дотримання двох обов'язкових умов:

- наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

Але під час розгляду справи судом встановлено, що в межах спірних відносин, що виникли між сторонами у справі, наявна лише одна з двох обов'язкових умов, а саме - виробничі приміщення, що фактично свідчить про те, що об'єкт нерухомості (комплекс), який на праві власності належить позивачу - цех з виробництва меблів та складська будівля з адміністративними приміщеннями загальною площею 5975,9 кв.м., що розташований за адресою: місто Павлоград, Дніпропетровська область, вулиця Дніпровська, будинок №334з, навіть за наявності у нього статусу фізичної особи-підприємця, не підпадає під дію пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, оскільки цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою-підприємцем у власній господарській діяльності, а тому колегія суддів приходить до висновку про те, що позивач - як власник об'єктів нежитлової нерухомості: цеху з виробництва меблів та складської будівлі з адміністративними приміщеннями, є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

При цьому колегія суддів вважає, за необхідне зазначити, що аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 15.05.2018 р. у справі №806/2461/17 (адміністративне провадження №К/9901/27759/18).

Частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, але частиною 2 цієї статті передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду справи правильно встановив фактичні обставини справи, але не вірно застосував норми матеріального права, а саме підпункт «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, що призвело до прийняття ним рішення у справі з порушенням норм чинного матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 317 КАС України є підставою для скасування такого рішення суду, а тому апеляційну скаргу позивача необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції у цій справі від 01.11.2018р. скасувати.

Вирішуючи заявлені позивачем позовні вимоги, колегія суддів враховуючи вищенаведені обставини справи, які були встановлені апеляційним судом під час розгляду справи та підтверджені належними письмовими доказами, колегія суддів вважає, що заявлені позивачем позовні вимоги спростовуються дослідженими під час розгляду справи доказами, а тому є безпідставними та не ґрунтуються на законі, а тому позивачу у задоволенні таких позовних вимог необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 310,315,317, 321,322 КАС України, суд , -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.11.2018р. у справі №0440/5101/18 - скасувати.

В позові ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття , та може бути оскаржена у строки та в порядку встановлені ст. ст. 329,331 КАС України.

Повний текст виготовлено -04.04.2019р.

Головуючий - суддя А.О. Коршун

суддя О.М. Панченко

суддя В.Є. Чередниченко