Справа № 810/3683/18
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/3683/18 Суддя (судді) першої інстанції: Терлецька О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.

за участю секретаря судового засідання Пушенко О.І.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року про закриття провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Ірпінської міської ради Київської області, треті особи: Комунальне підприємство «Муніципальна варта Ірпінської міської ради», Комунальне підприємство «Управління житлово-комунального господарства «Ірпінь» Ірпінської міської ради про скасування рішень та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_2 з позовом до Ірпінської міської ради Київської області, треті особи: Комунальне підприємство "Муніципальна варта Ірпінської міської ради", Комунальне підприємство "Управління житлово-комунального господарства "Ірпінь" Ірпінської міської ради, про скасування рішень та зобов'язання вчинити дії, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Ірпінської міської ради Київської області №3796-52-VIІ від 20.06.2018;

- визнати протиправним та скасувати рішення Ірпінської міської ради Київської області №3889-52-VII від 20.06.2018;

- зобов'язати Ірпінську міську раду Київської області затвердити проект землеустрою та надати у власність громадянці ОСОБА_2 земельну ділянку в АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.02.2019 р. провадження у справі закрито.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій вона просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити на продовження розгляду. Позивач вважає, що дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідачем та третіми особами відзиву на апеляційну скаргу, в установлений судом строк подано не було.

Зважаючи на неявку в судове засідання представників сторін, належним чином повідомлених про час, дату та місце судового розгляду справи, колегія суддів ухвалила подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження, відповідно до ч. 2 ст. 313, п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою та підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

18.07.2018 р. гр. ОСОБА_2 звернулася до Київського окружного адміністративного суду із позовом, в якому просила визнати протиправними та скасувати рішення Ірпінської міської ради Київської області № 3739-52-VII від 20.06.2018 р., № 3889-52-VII від 20.06.2018 р. та зобов'язати Ірпінську міську раду Київської області затвердити проект землеустрою, надати у власність ОСОБА_2 земельну ділянку в АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.07.2018 р. у справі № 810/3683/18 позивачу було відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.11.2018 р. скасовано ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 19.07.2018 р., а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі з огляду на те, що даний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки він є приватноправовим.

Приймаючи оскаржуване рішення судом першої інстанції взято до уваги висновки Верховного суду, викладені у постанові від 13.06.2018 року у справі № 307/2765/15-ц та висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 28.11.2018 р. у справі № 463/1865/17.

Однак, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про необхідність закриття провадження у справі помилковими, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, який виник у зв'язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій і вирішення якого безпосередньо не віднесено до юрисдикції інших судів.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з'ясовувати, у зв'язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

Відповідно до ч.ч. 1-3 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 8-10 статті 118 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Отже, системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме:

1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;

2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);

3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України;

4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;

5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов'язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об'єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об'єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Аналіз правової природи спірних правовідносин та вищенаведених правових норм свідчить про те, що затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є адміністративним актом, прийняттю якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура.

Отже, затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність.

При цьому, затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність відбувається у відповідній послідовності, зокрема, шляхом затвердження проекту землеустрою, що свідчить про відсутність у відповідача підстав для встановлення будь-яких обмежень у передачі права користування чи власності іншій особі.

Зважаючи на те, що позивач не є ані землекористувачем, ані власником земельної ділянки по АДРЕСА_1, відповідно її намір стати власником вказаної земельної ділянки не може свідчити про існування майнової самостійності, що зумовлює необхідність захисту її права передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Посилання суду першої інстанції на постанову Верховного суду від 13.06.2018 року у справі № 307/2765/15-ц та постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 р. у справі № 463/1865/17, колегія суддів вважає помилковими, оскільки у у справі № 307/2765/15-ц позивач був власником земельної ділянки, а у справі № 463/1865/17 - землекористувачем. Наявність права володіння та користування земельними ділянками обумовило їх звернення до відповідного органу місцевого самоврядування про затвердження проектів землеустрою, тоді як у даній справі позивач не є особою, яка набула права користування чи власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1.

Таким чином, спір про право існує лише у тому разі, коли оспорювані рішення стосуються права позивача як землекористувача чи власника земельної ділянки.

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб'єктами стосовно їх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єкта (суб'єктів), а останній (останні) відповідно зобов'язаний виконувати вимоги та приписи такого суб'єкта владних повноважень. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17.

З огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що спір у цій справі є публічно-правовим, а відтак його належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали дійшов передчасного висновку про закриття провадження у справі, а тому, зазначена ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 311, 312, 313, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: Л.О.Костюк

О.Є.Пилипенко