Справа № 460/3033/18
Суддя: Дорошенко Н.О.
Дата ухвалення: 2019-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

01 квітня 2019 року м. Рівне №460/3033/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дорошенко Н.О. за участю секретаря судового засідання Янчар О.П. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник адвокат Тарновецький Я.М.,

відповідача: представник не з'явився,

третьої особи відповідача: представник не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "ФАХІВЕЦЬ"
доРівненської міської ради третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління містобудування та архітектури Виконавчого комітету Рівненської міської ради
про визнання протиправним та скасування рішення,
В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фахівець" 06.12.2018 звернулось до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Рівненської міської ради, за змістом якого просив суд визнати протиправним та скасувати Рішення Рівненської міської ради від 11.04.2008 №1411 "Про затвердження скоригованого генерального плану міста Рівного" в частині розміщення в графічній частині Коригування генерального плану м. Рівне генеральний план основне креслення та коригування генерального плану план зонування загальноосвітньої школи (пункт 83 експлікації) на належних ТОВ "Фахівець", земельних ділянках кадастровим номером НОМЕР_2, площею 1,45 га, цільовим призначенням для житлової та громадської забудови, розташована Рівненська область, м. Рівне, реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна 101, кадастровим номером НОМЕР_1, площею 1,45 га, цільовим призначенням для житлової та громадської забудови, розташована Рівненська область, м. Рівне, реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна 101.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що розміщення відповідно до затвердженої спірним рішенням відповідача містобудівної документації загальноосвітньої школи на території належних позивачу на праві власності земельних ділянок порушує право власності позивача на означені земельні ділянки. Покликаючись на норми ЦК України та ЗК України, стверджував щодо виключного права власника розпоряджатися належними земельними ділянками, у тому числі здійснювати їх забудову в межах цільового призначення та відповідно до вимог містобудівної документації. Тому, заплановане будівництво загальноосвітньої школи на належних позивачу на праві власності земельних ділянках відповідно до Генерального плану м. Рівного, всупереч намірам позивача, слугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою від 02.01.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, визначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 25.02.2019 продовжено строк підготовчого провадження до 05.03.2019.

У підготовчому судовому засіданні 05.03.2019 суд задовольнив клопотання відповідача та залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Управління містобудування та архітектури Виконавчого комітету Рівненської міської ради, а також ухвалив закрити підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання 01.04.2019 з'явився представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причини суд не повідомив; про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, що підтверджується доказами в матеріалах справи (а.с.151).

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, до суду не прибув; подав клопотання про відкладення судового розгляду справи у зв'язку з розглядом у Рівненському окружному адміністративному суді іншої адміністративної справи за участю представника третьої особи (а.с.157).

Відповідно до частини першої статті 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За таких обставин, суд ухвалив продовжити розгляд справи за відсутності представників відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача.

Відповідач та третя особа на стороні відповідача не скористались правом, передбаченим статтею 159 КАС України, та не подали заяв по суті спору.

Заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши доводи позовної заяви, дослідивши матеріали справи та встановивши фактичні обставини спору та відповідні правовідносини сторін, суд встановив та врахував таке.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фахівець" зареєстровано 21.03.2002, про що 01.02.2005 внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за номером 1 000975 (а.с.11).

Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 210424 (а.с.69) на підставі договорів купівлі-продажу від 07.11.2006 № 5994, № 5998, № 5972 та рішення Рівненської міської ради від 28.12.2006 № 445 Товариство з обмеженою відповідальністю "Фахівець" є власником земельної ділянки площею 15,7714 га, розташованої на території Рівненської міської ради з цільовим призначенням: для житлової та громадської забудови.

Відповідно до Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, земельні ділянки: кадастровий номер НОМЕР_2 площею 1,45 га та кадастровий номер НОМЕР_1 площею 1,45 га у м. Рівному з цільовим призначенням: землі житлової та громадської забудови належать позивачу на праві приватної власності (а.с.72-73).

Рішенням Рівненської міської ради від 11.04.2008 за № 1411 (а.с.138) затверджено скоригований генеральний план міста Рівного, розроблений Українським державним науково-дослідним інститутом "Діпромісто", який є невід'ємною частиною генерального плану, затвердженого рішенням Рівненської міської ради від 10.12.2003 № 569 "Про затвердження генерального плану міста Рівного" (а.с.135).

Згідно з експлікацією коригування генерального плану м. Рівного (а.с.139-140) на земельних ділянках з кадастровими номерами НОМЕР_2 та НОМЕР_1 передбачено розміщення загальноосвітньої школи.

Надаючи оцінку заявленим позовним вимогам, суд звертає увагу на таке.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Саме в запровадженні механізму реального захисту громадянами своїх прав у суді полягає здійснення функцій правової держави та її утвердження як такої.

За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права в Україні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Так, у справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Тобто, відповідно до позиції Європейського Суду з прав людини основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Водночас, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

За правилами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Отже, до юрисдикції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, іншим суб'єктом при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте, сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Позовні вимоги у даній справі ґрунтуються на доводах позивача щодо протиправності рішення Рівненської міської ради як суб'єкта владних повноважень щодо затвердження коригування генерального плану м. Рівного, внаслідок чого на земельних ділянках, належних на праві власності позивачу, передбачається розташування загальноосвітньої школи. Тому позивач стверджує, що у такий спосіб спірним рішенням відповідач обмежив позивача у реалізації правомочностей щодо володіння, користування та розпорядження належними земельними ділянками.

За змістом статтей 78, 90 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно зі статтею 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку.

Відповідно до частин другої і третьої цієї ж статті власник може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а статтею 16 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (аналогічна норма права закріплена статті 20 Господарського кодексу України).

Статтею 21 ЦК України встановлено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

З аналізу положень указаних норм законодавства слідує, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права.

Засади захисту права власності регулюються статтею 386 ЦК України; право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння та захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, - статтями 387, 391 цього Кодексу.

За змістом положень наведених вище норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Вирішуючи питання про наявність перешкод для розгляду справи по суті, суд виходить із дійсної правової природи спірних суспільних відносин, які хоча і відбуваються за участю владного суб'єкта - місцевої ради, проте стосуються виключно права цивільного, а саме, права власності на земельні ділянки, а також безперешкодної реалізації правомочностей власника.

У позовній заяві позивач стверджував, що спірним рішенням відповідач створює перешкоди щодо вільного користування та розпорядження належними позивачу на праві власності земельними ділянками, чим порушує його право власності на означені земельні ділянки.

У постановах від 17.04.2018 у справі № 815/6956/15 (провадження № 11-192апп18), від 18.04.2018 у справі № 607/10615/15-а (провадження № 11-288апп18, від 06.06.2018 у справі № 826/26536/15 (провадження № 11-505апп18), від 06.06.2018 у справі № 804/3509/17 (провадження № 11-482апп18), від 28.11.2018 у справі № 804/2001/16 (провадження № 11-751апп18) Верховний Суд зазначає, що якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Таким чином, у ході судового розгляду даної справи суд з'ясував, що позивач звернувся до адміністративного суду з позовом щодо захисту його права у сфері земельних відносин, що означає, що спірні правовідносини виникли поза межами публічно-правових відносин.

За таких обставин суд дійшов висновку, що у спірному випадку позивач формально оскаржує управлінське рішення владного суб'єкта, проте прагне захистити право цивільне щодо земельних ділянок.

Тому суд зважає, що спір у дійсності не пов'язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку владного суб'єкта, а стосується захисту його приватних інтересів, у зв'язку з чим не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Конституційний Суд України у рішенні від 09 вересня 2010 року № 19-рп/2010 зазначив, що відповідно до частини другої статті 3 Конституції України головним обов'язком держави є утвердження і забезпечення прав і свобод людини, за свою діяльність держава відповідає перед людиною. Забезпечення прав і свобод потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004). До таких механізмів належить структурована система судів і види судового провадження, встановлені державою. В Україні систему судів утворено згідно з положеннями Конституції України із застосуванням принципу спеціалізації з метою забезпечення найбільш ефективних механізмів захисту прав і свобод людини у відповідних правовідносинах.

Крім того, Європейський суд з прав людини у Рішенні від 25 лютого 1993 року у справі "Доббертен проти Франції" зазначив, що частина перша статті 6 Конвенції змушує держави-учасниці організувати їхню судову систему в такий спосіб, щоб їхні суди і трибунали виконували кожну зі своїх функцій (пункт 44), притаманну відповідній судовій установі (Dobbertin v. France № 88/1991/340/413).

Відтак, беручи до уваги наведене, а також те, що даний спір не є публічно-правовим у розумінні приписів КАС України, оскільки стосується земельних правовідносин позивача та його цивільного права, що свідчить про наявність між сторонами відносин, зокрема, приватноправового характеру, вказане, відповідно, унеможливлює розгляд даної справи в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Ураховуючи характер спору, суб'єктний склад правовідносин, предмет і підстави заявлених вимог, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі у зв'язку з тим, що вона не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та має вирішуватися судами за правилами господарського судочинства (враховуючи суб'єктний склад сторін спору).

Відповідно до частини першої статті 239 КАС України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях (пункт 5).

Таким чином, позивач вправі звернутися до суду з відповідним клопотанням для вирішення питання повернення суми судового збору.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 238, ст.ст. 241, 256, 295 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Провадження у справі закрити.

Роз'яснити, що розгляд даного спору віднесено до юрисдикції господарського суду.

Повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну ухвалу суду складено 08 квітня 2019 року

Суддя Дорошенко Н.О.