Справа № 360/969/19
Суддя: Н.М. Басова
Дата ухвалення: 2019-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

04 квітня 2019 рокуСєвєродонецькСправа № 360/969/19

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Басова Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі - відповідач), в якому позивач просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу пенсії за період з 01.04.2017 по 30.06.2018;

- зобов'язати відповідача виплатити борг з виплати пенсії за період з 01.04.2017 по 30.06.2018 в сумі 27420,89 грн (а.с.3-5).

В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне.

Позивач є пенсіонером за віком, якому довічно призначено пенсію, відповідно до діючого пенсійного законодавства та перебуває на обліку як отримувач пенсії в Марківському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Луганської області. В період з квітня 2017 року по червень 2018 року позивач пенсію не отримував. В листопаді 2017 року позивач подав заяву до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про поновлення виплат пенсії та виплату заборгованості пенсії. Однак, виплати пенсії були відновлені лише з липня 2018 року. 17 січня 2019 року позивач звернувся з вимогою виплатити заборгованість з пенсії. На звернення позивача, відповідач направив лист-відповідь від 24.01.2019 року № 519/02.1-09. Позивачу було повідомлено, що відповідно до п.15 Порядку про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, в редакції постанови № 335 від 25.04.2018 нараховано на липень 2018 року; тип відомості 1 пенсія за липень 2018 року - 2108,68 грн, тип відомості 4 - заборгованість з місяця звернення, за період з листопада 2017 року по липень 2018 року - 16869,44 грн. Відповідно до п.15 цього Порядку соціальні виплати за минулий період, за квітень - жовтень 2017 року, у сумі 10551,45 грн будуть виплачені на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Таким чином, на сьогоднішній день, загальна сума заборгованості Пенсійного фонду складає 27420,89 гривень. Оскільки ця позиція Пенсійного фонду порушує Конституційні права позивача, беручи до уваги, що окремий порядок так і не визначено, а така підстава як відсутність фінансування не є підставою для невиплати мені пенсії за минулий період, позивач вважає бездіяльність відповідача щодо невиплати пенсії за вищевказаний час такою, що порушує право на пенсійне забезпечення, віднесене Конституцією України до одного з найважливіших особистих прав людини.

Відповідач позов не визнав, до відділу діловодства та обліку звернення громадян 01.04.2019 за вхідним реєстраційним номером 17245/2019 надав відзив на позовну заяву від 25.03.2019 №1870/08-м-74 (а.с.24-30), в якому заперечував проти задоволення позову. В обґрунтування зазначив, що з 01.08.2014 по 31.03.2017 позивач отримувала пенсію щомісячно в сумі 1581,14 грн на р/р НОМЕР_4 Ощадбанку України. З 01.04.2017 було призупинено виплату пенсії внутрішньо переміщеним особам у зв'язку з необхідністю перевірки наявності підстав для подальшої виплати пенсії на території, підконтрольній українській владі. За поновленням пенсії до управління позивач звернувся 15.08.2017. На основну відомість січня 2018 року пенсіонерці нараховано місячний розмір пенсії за січень 2018 року в сумі 2108,68 грн. та заборгованість з квітня 2017 року по грудень 2017 року в сумі 15812,88 грн. Пенсія за січень 2018 року та заборгованість з квітня 2017 року по грудень 2017 року не була виплачена, так як згідно звірки баз між Пенсійним фондом та Управлінням соціального захисту населення з червня 2017 року була прописана 93 особливість - не підтверджено місце проживання. 7 листопада 2017 року позивач звернулась з заявою про поновлення виплати пенсії за новою адресою. 18 червня 2018 року на основну відомість липня 2018 року пенсіонерці нараховано місячний розмір пенсії за липень 2018 року в сумі 2108,68 грн. та заборгованість з місяця звернення з листопада 2017 року по червень 2018 року в сумі 16869,44 грн. В межах фінансування 10 липня 2018 року виплачено місячний розмір пенсії 2108,68 грн, заборгованість за період з листопада 2017 року по червень 2018 року нарахована але не виплачена. Станом на 22.03.2018 позивачці на р/р НОМЕР_4 щомісяця перераховується місячний розмір пенсії в сумі 2411,65 грн. На підставі викладеного, відповідач просив в задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 11.03.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а.с.1-2).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.72-79 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, паспорт серії НОМЕР_2, виданий 20.08.1998 Лутугинським РВ УМВС України в Луганській області, ідентифікаційний код НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 (а.с.8).

Позивач є пенсіонером за віком, що підтверджується посвідченням НОМЕР_3 (а.с.9).

Відповідно до інформації зазначеної у довідці від 07.11.2017 № ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції, тимчасова адреса місця проживання позивача: АДРЕСА_2 (а.с.10).

На виконання ухвали від 11.03.2019 Управління праці та соціального захисту населення Марківської РДА надало інформацію, в якій зазначило, що ОСОБА_1 знаходиться на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції з 07.11.2017 по теперішній час (а.с.19).

21.10.2014 позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив виплачувати пенсію (а.с.33).

Заявою від 16.08.2016 позивач просив належні суми пенсії перераховувати на поточний рахунок в АТ «Ощадбанк» (а.с.40).

Розпорядженням відповідача від 17.12.2014 №5641 позивача взято на облік з 01.08.2014 (а.с.32).

З наданої відповідачем письмової інформації від 22.03.2019 №1834/03-1-16 вбачається, що з 01.08.2014 по 31.03.2017 позивач отримував пенсію щомісячно в сумі 1581,14 грн на р/р НОМЕР_4 Ощадбанку України. З 01.04.2017 року було призупинено виплату пенсії внутрішньо переміщеним особам у зв'язку з необхідністю перевірки наявності підстав подальшої виплати пенсії на території, підконтрольній українській владі. За поновленням пенсії до управління ОСОБА_1 звернулась 15.08.2017. На основну відомість січня 2018 року пенсіонерці нараховано місячний розмір пенсії за січень 2018 р. в сумі 2108,68 грн. та заборгованість з квітня 2017 р. по грудень 2017 р. в сумі 15812,88 грн. Пенсія за січень 2018р. та заборгованість з квітня 2017 р. по грудень 2017 р. не була виплачена, так як згідно звірки баз між Пенсійним фондом та Управлінням соціального захисту населення з червня 2017 року була прописана 93 особливість - не підтверджено місце проживання. 7 листопада 2017 р. позивач звернувся з заявою про поновлення виплати пенсії за новою адресою. 18 червня 2018 року на основну відомість липня 2018 року пенсіонерці нараховано місячний розмір пенсії за липень 2018 р. в сумі 2108,68 грн, заборгованість з місяця звернення з листопада 2017 р. по червень 2018 р. в сумі 16869,44 грн. В межах фінансування 10 липня 2018 року виплачено місячний розмір пенсії 2108,68 грн, заборгованість за період з листопада 2017 р. по червень 2018 р. нарахована але не виплачена. Станом на 22.03.2018 р. ОСОБА_1 щомісяця перераховується місячний розмір пенсії в сумі 2411,65 грн (а.с.31).

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо невиплати заборгованості з виплати пенсії за минулі періоди, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

До даних правовідносин необхідно застосувати норми Конституції України, Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV) та Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VII).

Так, у наведених нижче положеннях Конституції України закріплено основи соціальної спрямованості держави:

Стаття 1. Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Стаття 3. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. […]

Стаття 19. [...] Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Стаття 92. Виключно законами України визначаються: […] 6. основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення […].

Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи міститься у ст. 1 Закону № 1706-VII, який набрав чинності 22 листопада 2014 року.

Це визначення має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка:

- перебуває на території України на законних підставах;

- має право на постійне проживання в Україні;

- була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Проте реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо.

Таким чином, статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом № 1058-IV.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частиною 3 ст. 4 Закону № 1058-IV визначено складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Враховуючи те, що відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону № 1058-IV умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення, питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами.

Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 46 Закону № 1058-IV передбачено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що пенсія не виплачувалась не з вини пенсіонера, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 має право на виплату їй пенсії за минулий час без обмежень будь-яким строком.

Відповідно до статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Оскільки Україна, як правова держава, гарантує своїм громадянам право на соціальний захист, яке реалізується в тому числі і у щомісячному отриманні пенсіонерами належної їм пенсії, тому заборгованість, що утворилась не з вини пенсіонера повинна бути йому сплачена.

Враховуючи, що право на виплату пенсії позивач набув з 01.04.2017, проте, станом на час розгляду та вирішення даної справи відповідачем не надано доказів здійснення виплати заборгованості з пенсії за загальний період з 01.04.2017 року по 30.06.2018 року, суд дійшов висновку про те, що відповідач допустив в даному випадку протиправну бездіяльність, чим порушив права позивача.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України" зазначено про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для невиплати позивачу заборгованості з пенсії за період з 01.04.2017 року по 30.06.2018 року.

Разом з цим, враховуючи вищевикладене та висновки суду про протиправну бездіяльність відповідача щодо невиплати заборгованості з пенсії позивачу, суд, з метою відновлення порушених права ОСОБА_1 вважає за необхідне зобов'язати відповідача виплатити заборгованість по невиплаченій пенсії за період з 01.04.2017 року по 30.06.2018 року.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що виплата заборгованості позивачу буде виплачуватись на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України з моменту його прийняття, при цьому керується підзаконним нормативно-правовим актом - постановою Кабінету Міністрів України №335 від 25.04.2018 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 р. №365".

Суд вважає таку підставу неприйнятною, виходячи з наступного.

Так, за змістом конституційних норм (ст.ст.113,116,117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з п. 6 ч.1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

У преамбулі до Закону №1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Судом встановлено, що жодних змін у вказаний Закон з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

За таких обставин, до спірних правовідносин слід застосовувати виключно норми Закону №1058-IV щодо виплати пенсії пенсіонерам, які мають вищу юридичну силу.

При цьому, суд ще раз акцентує свою увагу на тому, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.

Оскільки судом встановлено відсутність підстав для невиплати пенсії позивачу за період з 01.04.2017 року по 30.06.2018 року та таким чином заборгованість з пенсії позивачу повинна бути виплачена без відтермінування на невизначений час.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Ухвалою суду від 11.03.2019 звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання адміністративного позову до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії (а.с.1-2).

Оскільки ухвалою суду від 11.03.2019 позивача звільнено від сплати судового збору, розподіл судових витрат між сторонами відповідно до вимог статті 139 КАС України не проводиться.

Керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 19, 20, 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 250, 255, 295, пунктом 15.5 Розділу Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії ї - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо невиплати ОСОБА_2 пенсії за період з 01.04.2017 по 30.06.2018.

Зобов'язати Марківське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської (92400, Луганська область, Марківський район, селище міського типу Марківка, вулиця Центральна, будинок 20, ) виплатити ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1) заборгованість з пенсії за період 01.04.2017 по 30.06.2018.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М. Басова