Справа № 200/1205/19-а
Суддя: Буряк І. В.
Дата ухвалення: 2019-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

02 квітня 2019 р. Справа №200/1205/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Буряк І.В., при секретарі судового засідання Соколовій С.О.,

Позивача ОСОБА_1,

представник відповідача Долгополова Л.О.

третя особа не з'явився

розглянувши у підготовчому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міжрегіонального управління Національного агентства з питань державної служби у Донецькій та Луганській областях, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача, ОСОБА_3 про скасування висновку про результати службового розслідування, -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1) звернулась до Донецького окружного адміністративного суду із позовною заявою до Міжрегіонального управління Національного агентства України з питань державної служби у Донецькій та Луганській областях (надалі - відповідач), про визнання протиправним та скасування висновку Міжрегіонального управління Національного агентства України з питань державної служби у Донецькій та Луганській областях

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає наступне.

З 05 квітня 2017 вона займає посаду першого заступника начальника ГУ Держгеокадастру у Донецькій області. Починаючи з січня 2018 року не отримує заробітну плату у повному обсязі, оскільки їй не виплачується премія та надбавка за інтенсивність праці, що є складовими заробітної плати державного службовця.

14 червня 20018 року нею подано скаргу до відповідача про порушення її прав як державного службовця, що визначені ст.7 Закону України «Про державну службу».

За результатами службового розслідування відповідачем надано висновок від 17.08.2018 №б/н, згідно якого в діях в.о. начальника ОСОБА_3 не виявлено ознак дисциплінарного проступку та підстав для притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Позивач 06.09.2018 листом повідомила Національне агентство України з питань державної служби, що категорично незгодна із результатами службового розслідування та просила повернутись до розгляду її скарги, на що отримала пропозицію звернутись до суду.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що з оскаржуваним у справі висновком службового розслідування не згодна, з підстав наведених у листі від 06.09.2018. Вважає дії відповідача формальним ставленням до виконання своїх обов'язків, що порушують її права, як державного службовця та громадянина України.

Ухвалою суду від 05 березня 2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача ОСОБА_3.

12 березня 2019 року до суду надійшов відзив Міжрегіонального управління Національного агентства України з питань державної служби у Донецькій та Луганській областях від 06.03.2019 № 02-35/396, за змістом якого відповідач з позовними вимогами не погоджується, зазначає, що спірний висновок прийнятий у відповідності з вимогами чинного законодавства та на підставі належних доказів, а тому позов задоволенню не підлягає.

22 березня 2019 року на електронну адресу суду надійшло клопотання відповідача від 22.03.2019 № 02-35/494 про закриття провадження у справі.

Вказане клопотання мотивовано тим, що оспорюваний у справі висновок від 17.08.2018 №б/н не стосується прав та обов'язків ОСОБА_1 та не порушує її права, отже не може бути предметом розгляду у адміністративному суді.

У підготовчому засіданні від 02 квітня 2019 року позивач проти задоволення вказаного клопотання заперечувала, зазначила, що оспорюваний у справі висновок порушує її права, отже підлягає розгляду в суді адміністративної юрисдикції.

Відповідач у підготовчому засіданні від 02 квітня 2019 року вказане клопотання підтримав, просив його задовольнити.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача у підготовче засідання від 02 квітня 2019 року не з'явилась, належним чином повідомлена, щодо причин неявки пояснень на надсилала.

Суд, керуючись нормою ст. 205 КАС України, вважає за можливе продовжити розгляд справи за відсутності третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Вирішуючи питання обґрунтованості та правомірності клопотання про закриття провадження у справі суд встановив наступні фактичні підстави та застосував до них відповідне правове регулювання.

ОСОБА_1 наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 05 квітня 2017 року № 471-то призначена на посаду першого заступника начальника ГУ Держгеокадастру у Донецькій області як така, що визначена переможцем конкурсу.

05 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулась зі скаргою «Про порушення прав державного службовця» до в.о. Голови Держгеокадастру.

14 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулась зі скаргою про порушення прав державного службовця до Голови Національного агентства України з питань державної служби, де зазначила про порушення її права, як державного службовця на достатній рівень оплати праці про що свідчить відсутність пропозиції в.о. начальника ГУ Держгеокадастру у Донецькій області ОСОБА_3 про преміювання першого заступника начальника ГУ Держгеокадастру у Донецькій області ОСОБА_1

17 серпня 2018 року Міжрегіональним управлінням Національного агентства України з питань державної служби у Донецькій та Луганській областях складено Висновок за результатами службового розслідування стосовно в.о. ГУ Держгеокадастру у Донецькій області ОСОБА_3 щодо перевірки фактів, викладених у скарзі першого заступника начальника Держгеокадастру у Донецькій області ОСОБА_1

За змістом висновків останнього зазначено:

Преміювання працівників керівного складу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області проводиться відповідно до вимог Порядку встановлення стимулюючих виплат Держгеокадастру за якісне, своєчасне і в повному обсязі виконання функцій (обов'язків) встановлених положеннями про територіальні органи Держгеокадастру.

Згідно пояснень в.о. начальника ОСОБА_3 при прийнятті рішення щодо не преміювання ОСОБА_1 він керувався п.3 Порядку встановлення стимулюючих виплат Держгеокадастру. В зв'язку із тим, що ОСОБА_1 за І півріччя 2018 року перебувала у відпустках 49 календарних днів та 11 календарних днів на лікарняному, отже не могла виконати у повному обсязі функції передбачені розподілом, а також допускала порушення службової дисципліни, про що прийнято відповідне рішення.

Наказом Держгеокадастру від 21.03.2018 № 4дс-то застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за неналежне виконання посадових обов'язків.

Пунктом 8 Положення про застосування стимулюючих виплат державним службовцям, затверджене постановою КМУ від 18 січня 2017 року № 15 за змістом якого заступникам керівників державних органів можуть встановлюватись надбавки керівником державної служби в державному органі за погодженням із суб'єктом призначення.

До складу декількох комісій, робочих груп створених у органі в якості голови та члена входить ОСОБА_1

ОСОБА_1 виключена зі складу лише експертної комісії ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, головою якої була визначена згідно наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 23.05.2017 № 126, підставою чого стала її тривала відсутність у зв'язку із тимчасовою втратою працездатності. Інших виключень із комісій, робочих груп створених в органі, комісія не виявила.

Інформації щодо наявності доручення в.о. начальника ГУ Держгеокадастру у Донецькій області стосовно не надання першому заступнику начальника ГУ Держгеокадастру у Донецькій області ОСОБА_1 на погодження службових документів не виявлено.

В діях в.о. начальника ГУ Держгеокадастру у Донецькій області ОСОБА_3 не виявлено ознак дисциплінарного проступку та підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, оскільки при прийнятті рішення ОСОБА_3 керувався нормативними актами, створеними органом вищого рівня і які регулюють питання погодження встановлення стимулюючих виплат і преміювання керівників територіальних органів Держгеокадастру та їх заступників.

Не погоджуючись із таким висновком службового розслідування, ОСОБА_1 звернулась із листом від 06.09.2018 до голови Національного агентства України з питань державної служби у якому виклала свою аргументовану незгоду та просила, враховуючи надану нею інформацію втрутитись в ситуацію, що склалась та провести додаткове службове розслідування.

19 вересня 2018 року Національним агентством України з питань державної служби надано відповідь № НАДС 6903/20-18, де ОСОБА_1 повідомлено, що нормами Закону та Порядку, проведення додаткового службового розслідування за фактами, які вже досліджувались не передбачено.

Правова позиція суду обгрунтована наступним.

Стаття 7 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2010 №889-VIII (далі Закон 889).

Основні права державного службовця

1. Державний службовець має право на:

1) повагу до своєї особистості, честі та гідності, справедливе і шанобливе ставлення з боку керівників, колег та інших осіб;

2) чітке визначення посадових обов'язків;

3) належні для роботи умови служби та їх матеріально-технічне забезпечення;

4) оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби та рангу;

5) відпустки, соціальне та пенсійне забезпечення відповідно до закону;

6) професійне навчання, зокрема за державні кошти, відповідно до потреб державного органу;

7) просування по службі з урахуванням професійної компетентності та сумлінного виконання своїх посадових обов'язків;

8) участь у професійних спілках з метою захисту своїх прав та інтересів;

9) участь у діяльності об'єднань громадян, крім політичних партій у випадках, передбачених цим Законом;

10) оскарження в установленому законом порядку рішень про накладення дисциплінарного стягнення, звільнення з посади державної служби, а також висновку, що містить негативну оцінку за результатами оцінювання його службової діяльності;

11) захист від незаконного переслідування з боку державних органів та їх посадових осіб у разі повідомлення про факти порушення вимог цього Закону;

12) отримання від державних органів, підприємств, установ та організацій, органів місцевого самоврядування необхідної інформації з питань, що належать до його повноважень, у випадках, встановлених законом;

13) безперешкодне ознайомлення з документами про проходження ним державної служби, у тому числі висновками щодо результатів оцінювання його службової діяльності;

14) проведення службового розслідування за його вимогою з метою зняття безпідставних, на його думку, звинувачень або підозри.

Державні службовці також реалізують інші права, визначені у положеннях про структурні підрозділи державних органів та посадових інструкціях, затверджених керівниками державної служби в цих органах (ч. 2 ст. 7 Закону № 889).

Стаття 11 Закону № 889.

Частина 6. Якщо права державного службовця, встановлені цим Законом, порушені керівником державної служби чи державним службовцем вищого органу або якщо ці особи створили перешкоди в реалізації прав державного службовця, він може подати скаргу із зазначенням фактів порушення його прав або перешкод у їх реалізації безпосередньо до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Частина 7. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, за фактом подання скарги ініціює та проводить службове розслідування в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою перевірки фактів, викладених у скарзі.

У разі виявлення порушень прав державного службовця або створення перешкод у їх реалізації винні у порушенні посадові особи повинні бути притягнуті до відповідальності, встановленої законом.

Порушені права державного службовця підлягають безумовному поновленню, а перешкоди в реалізації цих прав - усуненню.

Частина 8. Заявник має право оскаржити рішення, дії чи бездіяльність державних органів та їх посадових осіб, що перешкоджають реалізації прав, наданих йому цим Законом, до суду.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 500 затверджено Положення про Національне агентство України з питань державної служби.

Пунктом 1 якого встановлено, що Національне агентство України з питань державної служби (НАДС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується i координується Кабінетом Мiнiстрiв України та який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, здійснює функціональне управління державною службою в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті).

Пункт 4 . НАДС відповідно до покладених на нього завдань:

23) проводить в установленому порядку службові розслідування з питань дотримання державними службовцями вимог Закону України "Про державну службу».

Пункт 7. НАДС здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Наказом Нацдержслужби від 21.05.2015 № 98 затверджено Положення про міжрегіональні управління Національного агентства України з питань державної служби в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 травня 2015 р. за № 600/27045

Пункт 1. Міжрегіональні управління Національного агентства України з питань державної служби в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі (далі - Управління) підпорядковуються Національному агентству України з питань державної служби (далі - НАДС) та є його територіальними органами.

Пункт 4. Управління відповідно до покладених на них завдань:

6) проводять в установленому порядку службові розслідування з питань дотримання державними службовцями вимог Закону України «Про державну службу» та інших нормативно-правових актів у сфері державної служби;

Пункт 12. Управління є юридичними особами публічного права, мають самостійні баланси, рахунки в органах Казначейства, печатки із зображенням Державного Герба України і своїми найменуваннями.

Постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 № 393 затверджено Порядок проведення службового розслідування Національним агентством з питань державної служби або його територіальними органами стосовно керівника державної служби в державному органі чи державного службовця вищого органу.

Суд застосовує наступні його положення.

Пункт 8 Уповноважений орган протягом трьох робочих днів з дати надходження скарги державного службовця приймає рішення про проведення службового розслідування або відмову в розгляді скарги.

Пункт 9. Уповноважений орган приймає рішення про відмову в розгляді скарги в разі, коли скарга подана з порушенням вимог, передбачених пунктом 8 цього Порядку.

Таке рішення доводиться до відома державного службовця уповноваженим органом у письмовій формі із зазначенням підстав, а також порядку оскарження рішення.

Пункт 21. Державний службовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право:

4) подавати скарги на дії членів комісії з проведення службового розслідування керівникові уповноваженого органу або до суду;

Пункт 24. У разі виявлення уповноваженим органом за результатами проведення службового розслідування фактів порушення державним службовцем, стосовно якого проводилося таке розслідування, прав державного службовця, встановлених Законом, або створення перешкод у реалізації таких прав державний службовець, стосовно якого проводилося службове розслідування, притягається до відповідальності у порядку, встановленому законом, порушені права підлягають безумовному поновленню, а перешкоди - усуненню.

Копія висновку щодо проведення службового розслідування, складеного уповноваженим органом, надсилається суб'єктові призначення для ініціювання дисциплінарного провадження стосовно:

державних службовців, які займають посади державної служби категорії "А", - Комісією з питань вищого корпусу державної служби;

державних службовців, які займають посади державної служби категорій "Б" і "В", - дисциплінарною комісією відповідного державного органу.

Копія висновку щодо проведення службового розслідування також надсилається державному службовцеві, який подав скаргу, та державному службовцеві, стосовно якого проводилося службове розслідування.

Отже, якщо порушуються або створюються перешкоди в реалізації прав держслужбовця безпосередньо керівником держслужби чи держслужбовцем вищого органу, то держслужбовець може поскаржитися з метою захисту своїх порушених прав на держслужбу та усунення перешкод в їх реалізації до Нацдержслужби чи її територіального органу (за належністю), яка ініціює та проводить службове розслідування з метою перевірки фактів, викладених у скарзі.

Суд акцентує увагу на нормативному приписі ст. 8 Закону № 889, де закріплено право на оскарження рішень/дій/бездіяльності, що перешкоджають реалізації прав, наданих держслужбовцю цим Законом до суду, що також кореспондує з нормативним приписом п. 9 Порядку № 393.

В контексті даної справи таким правом є саме звернення зі скаргою, яке позивачем реалізовано шляхом звернення до відповідача.

В свою чергу відповідачем опрацьовано таку скаргу та складено відповідний висновок.

Позивач порушення своїх прав вбачає у формальному ставленні відповідачем до розгляду її скарги, ігнорування наданих нею доказів та повідомлених обставин.

При цьому позивачем не зазначено про порушення/перешкоджання в реалізації її прав на стадії звернення до відповідача.

Висновки суду.

Право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, складовою якого є право звернення до суду (право на доступ до судової процедури), не є абстрактним, а пов'язане з правом конкретної особи, в інтересах якої виникає судовий процес, і з її переконанням у тому, що держава (в особі органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб) протиправно втрутилася у її права або свободи.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб'єкта владних повноважень надано особі, щодо якої його прийнято, або прав, свобод та інтересів якої це рішення (індивідуальний акт) стосується. Якщо позивач не є учасником (суб'єктом) правовідносин, які виникли з прийняттям оскаржуваного рішення, яке є правовим актом ненормативного характеру, таке рішення, відповідно, не породжує для позивача й права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом (постанови ВП ВС від 14.03.2018 у справі №9901/22/17, від 06.06.2018 у справі №800/489/17, від 06.02.2019 у справі №9901/815/18).

З огляду на зміст статей 2, 4, 5, 19 Кодексу адміністративного судочинства України задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права, свободи чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів.

Для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи дійсно особа має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушено відповідачем саме в спірних публічно-правових відносинах.

Відтак, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає начебто певні положення норм законодавства впливають на його правове становище.

Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо, позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Крім того, відповідно до ч. 1. ст 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відтак, процесуальний закон вимагає, щоб у позовній заяві про оскарження рішень/дій/бездіяльності суб'єкта владних повноважень позивач, з-поміж іншого, обґрунтував свою належність до суб'єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт. Таке ж правило має застосовуватись і до оскарження правових актів індивідуальної дії.

Наведене відповідає правовим позиціям викладеним в постанові Верховного Суду України від 7 лютого 2017 року у справі № 800/45/16 та постанові Верховного Суду від 11 травня 2018 року у справі справа №766/7172/17.

Відповідно до частини 5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При вирішенні даної справи суд застосовує висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року справа №826/2169/17: «

89. Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

90. Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України (пункт 1 резолютивної частини Рішення № 6-зп від 25 листопада 1997 року; пункт 1 резолютивної частини Рішення № 9-зп від 25 грудня 1997 року; та пункт 1 резолютивної частини Рішення № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).

91. У рішенні № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

92. Системне тлумачення ст. 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що ч. 2 цієї статті гарантує "кожному" захист "своїх прав", які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Адже саме в такому контексті сформульовано ч. 3, 5 та 6 ст. 55 Конституції України.

93. Отже гарантоване ст. 55 Конституції України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

94. У справах, які стосуються оскарження рішень органів, які мають дисциплінарні повноваження, Верховним Судом сформовано загальний підхід, за яким оскарженню, зокрема, у судовому порядку підлягають ті рішення дисциплінарного органу, які прийнято за результатами дисциплінарного провадження і право на таке оскарження має суб'єкт цього дисциплінарного провадження. Особи, за дисциплінарною скаргою яких дисциплінарний орган приймає рішення, не є суб'єктами дисциплінарного провадження і не наділені правом на оскарження рішень дисциплінарного органу як за результатами дисциплінарного провадження, так і стосовно вирішення питання про його відкриття.

95. Такий підхід, зокрема, застосовується у справах стосовно притягнення до дисциплінарної відповідальності суддів (постанови Верховного Суду України від 01.08.2017 (справа № 21-3827а16) та від 31.10.2017 (справа № П/800/413/16) та прокурорів (постанова Верховного Суду від 01.02.2018 у справі № 800/554/17, залишена без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018).

97. З огляду на загальний підхід Верховного Суду до оскарження рішень у дисциплінарних справах щодо прокурорів та суддів, Суд вважає за можливе застосовувати його і щодо судових експертів.

Отже, особа, яка подала скаргу, повідомила про ознаки порушення з боку судового експерта, стала ініціатором дисциплінарного провадження, не може оскаржувати результати такого провадження до суду.

Особа реалізує своє право на звернення зі скаргою з моменту подання такої скарги. Праву на скаргу кореспондує обов'язок відповідного органу розглянути скаргу, вирішити її і повідомити заявника про результат. Невиконання цих обов'язків порушує право особи на скаргу, яке може бути захищене в порядку адміністративного судочинства.

Водночас, право на скаргу не включає в себе право на задоволення скарги. Не усі скарги є обґрунтованими і не усі обґрунтовані скарги потребують саме такого реагування, яке вимагає заявник. Характер реагування на скаргу визначається органом, який її розглядає, у межах повноважень, визначених законом.

Заявник може залишитися не задоволений результатом розгляду скарги. Проте, це не свідчить про протиправність дій, пов'язаних із розглядом скарги, і порушення прав та інтересів заявника з боку суб'єкта владних повноважень.

98. Верховний Суд України неодноразово викладав позицію про відсутність права на оскарження акту індивідуальної дії в осіб, права та обов'язки яких рішення не регулює, у постановах від 27.05.2017 у справі №21-3658а15, від 03.02.2015, від 19.05.2015, від 01.07.2014, від 07.10.2014.

99. Зокрема, Верховний Суд України зазначив, що відповідно до частини другої статті 171 КАС право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть. Таке ж правило має застосовуватись і до правових актів індивідуальної дії.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Таким чином, відсутність у будь-кого, в тому числі і заявника, прав чи обов'язків у зв'язку із виданням спірного рішення не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.»

Враховуючи викладене суд вважає, що право позивача на звернення зі скаргою в порядку ст. 11 Закону № 889 є реалізованим позивачем з моменту прийняття компетентним органом в роботу такої скарги. Реалізація та зміст рішення за результатами скарги вже стосується прав та обов'язків іншої особи, не заявника. Та саме в цієї іншої особи виникає право на оскарження рішення, адже воно створює правові наслідки саме для неї.

На підставі викладеного суд вважає клопотання відповідача обґрунтованим та таким, що відповідає чинній правозастосовчій практиці Верховного Суду.

Відповідно ч.2 п. 2. ст.183 КАС України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про: закриття провадження у справі.

Згідно п.1. ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі: якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства;

На виконання ч. 1 ст. 239 КАС України суд роз'яснює позивачу, що дана справа не підлягає розгляду в судовому порядку.

При цьому суд керується ч. 2 ст. 124 Конституції України, за змістом якої юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Вказана справа не є юридичним спором в розумінні чинного законодавства України та правозастосовчої практики Верховного Суду.

Щодо вирішення питання про судовий збір суд зазначає, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях згідно п.5 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір".

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 238, 241-243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міжрегіонального управління Національного агентства з питань державної служби у Донецькій та Луганській областях, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача, ОСОБА_3 про скасування висновку про результати службового розслідування - закрити.

Ухвалу прийнято у нарадчій кімнаті, вступна та резолютивна частини ухвали проголошені у судовому засіданні 02 квітня 2019 року. Повний ухвали виготовлений 05 квітня 2019 року.

Ухвала набирає законної сили відповідно до частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції у порядку та строки, встановлені статтями 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Буряк І. В.