Справа № 500/3751/16-а
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2019-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2019 р.м.ОдесаСправа № 500/3751/16-а
Категорія № 11.5 Головуючий в 1 інстанції: Баннікова Н.В.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шляхтицького О.І.,

суддів: Потапчука В.О., Семенюка Г.В.,

при секретарі - Ханділян Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом Виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Одеській області - Носенка Сергія Борисовича, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_3 про визнання незаконними постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Одеській області від 24.06.2016 р. про стягнення виконавчого збору та постанови від 24.06.2016 р. про накладання штрафу, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2016 року Виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради звернувся з адміністративним позовом про визнання незаконними постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Одеській області від 24.06.2016 р. про стягнення виконавчого збору та постанови від 24.06.2016 р. про накладання штрафу.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що 04.12.2015 року Ізмаїльським міськрайонним судом було прийнято рішення у справі за позовом ОСОБА_4 до виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради про надання житлового приміщення для проживання , яким позовні вимоги були задоволені частково та яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду Одеської області від 31.03.2016 року.

Зазначеним рішенням було зобов'язано виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради надати ОСОБА_4 на сім'ю в складі трьох осіб благоустроєне житлове приміщення в м. Ізмаїлі відповідно до встановлених норм житлової площі.

Постановою від 10.05.2016 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Одеській області було відкрито виконавче провадження.

В постанові було зазначено, що боржнику надається 7-ми денний строк для самостійного виконання рішення суду.

Листом № 04/24-888 від 19.05.2016 року виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради було повідомлено державного виконавця про те, що виконати рішення у 7-денний строк не вбачається можливим оскільки питання щодо виділення стягувачеві житлового приміщення у відповідності до Житлового законодавства має бути попередньо розглянуто на засіданні житлової комісії.

Листом № 01/12-1146 від 24.06.2016 року виконавчим комітетом Ізмаїльської міської Ради було повідомлено державного виконавця про те, що питання щодо надання ОСОБА_4 житлового приміщення було винесено на розгляд житлової комісії та за результатами розгляду зазначеного питання житловою комісією та за результатами розгляду зазначеного питання житловою комісією було вирішено звернутися до суду за роз'ясненням рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду від 04.12.2015 року.

Листом № 01/24-1171 від 30.06.2017 року виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради Одеської області звернувся до державного виконавця з проханням про вирішення питання щодо можливості зупинення виконання рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04.12.2016 року до прийняття рішення Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

02.07.2016 року виконавчим комітетом Ізмаїльської міської Ради було отримані три постанови державного виконавця, а саме: про відкладення провадження виконавчих дій від 24.05.2016 року, про стягнення з боржника судового збору від 24.06.2016 року та про накладення штрафу від 24.06.2016 року.

З наведеного вище вбачається про наявність постанови про відкладення провадження виконавчих дій від 24.05.2016 р. , якою відкладено провадження виконавчих дій з примусового виконання рішення до 28.05.2016 р., позивачеві стало відомо лише 02.07.2016 р. , тобто вже після того, як державним виконавцем було винесено постанови від 24.06.2016 р. про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу.

Вважав, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 24.05.2016 р. та про накладення штрафу від 24.06.2016 р., є передчасними, оскільки рішення суду не виконано у строки, визначені державним виконавцем, саме з поважних причин, ці причини були зазначені в листах , які направлялися виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради державному виконавцю..

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 квітня 2017 року визнано незаконними постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Одеській області від 24.06.2016 р. про стягнення виконавчого збору та постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Одеській області від 24.06.2016 р. про накладання штрафу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, у зв'язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про необхідність її часткового задоволення.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що 04.12.2015 Ізмаїльським міськрайонним судом було прийнято рішення у справі за позовом ОСОБА_4 до виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради про надання житлового приміщення для проживання, яким позовні вимоги були задоволені частково та яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду Одеської області від 31.03.2016.

Зазначеним рішенням було зобов'язано виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради надати ОСОБА_4 на сім'ю в складі трьох осіб благоустроєне житлове приміщення в м. Ізмаїлі відповідно до встановлених норм житлової площі.

Постановою від 10.05.2016 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Одеській області було відкрито виконавче провадження.

Листом № 04/24-888 від 19.05.2016 виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради було повідомлено державного виконавця про те, що виконати рішення у 7-денний строк не вбачається можливим оскільки питання щодо виділення стягувачеві житлового приміщення у відповідності до Житлового законодавства має бути попередньо розглянуто на засіданні житлової комісії.

Листом № 01/12-1146 від 24.06.2016 виконавчим комітетом Ізмаїльської міської Ради було повідомлено державного виконавця про те, що питання щодо надання ОСОБА_4 житлового приміщення було винесено на розгляд житлової комісії та за результатами розгляду зазначеного питання житловою комісією та за результатами розгляду зазначеного питання житловою комісією було вирішено звернутися до суду за роз'ясненням рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду від 04.12.2015.

Листом № 01/24-1171 від 30.06.2017 виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради Одеської області звернувся до державного виконавця з проханням про вирішення питання щодо можливості зупинення виконання рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04.12.2016 до прийняття рішення Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

02.07.2016 виконавчим комітетом Ізмаїльської міської Ради було отримані три постанови державного виконавця, а саме: про відкладення провадження виконавчих дій від 24.05.2016, про стягнення з боржника судового збору від 24.06.2016 та про накладення штрафу від 24.06.2016.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів, спростовуючи вказаний висновок суду першої інстанції та не досліджуючи спірні правовідносини по суті, зазначає наступне.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства; фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

У пункті 9 частини 1 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено зокрема обов'язковість рішень суду.

Відповідно до частини 2 статті 13 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Аналогічна норма закріплена у Законі України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів».

На час відкриття виконавчого провадження чинним був Закон України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV), згідно зі статтею 1 якого визначено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Прийнята оскаржувана постанова старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Одеській області від 24.06.2016 р. про стягнення виконавчого збору та постанова від 24.06.2016 р. про накладання штрафу також прийняті державним виконавцем відповідно до Закону № 606-XIV.

Так, оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладання штрафу підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, якщо вони винесені після набрання чинності Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», тобто після 30.09.2016.

Аналіз зазначених норм права та обставин справи дає суду підстави вважати, що спір у цій справі з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладання штрафу, прийнятої під час дії Закону № 606-XIV, не є справою адміністративної юрисдикції.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року, № судового рішення в ЄДРСРУ 76822675.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно до частини 1 статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства (пункт 1 частина 1 стаття 238 КАС України).

Таким чином, враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що дані спірні правовідносини не належать до юрисдикції адміністративного судочинства, натомість, можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства, в тому провадження по даній справі підлягає закриттю.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи помилково застосовані норми процесуального права, а тому, керуючись пунктом 3 частини 1 статті 315 КАС України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про закриття провадження у справі.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області - задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 квітня 2017 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою провадження у справі за позовом Виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Одеській області - Носенка Сергія Борисовича - закрити.

Роз'яснити Виконавчому комітету Ізмаїльської міської ради, що дані спірні правовідносини можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Дата складення та підписання повного тексту судового рішення - 03 квітня 2019 року.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: В.О. Потапчук

Суддя: Г.В. Семенюк