Справа № 815/411/15
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2019-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

02 квітня 2019 року

Київ

справа №815/411/15

касаційне провадження №К/9901/19716/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Котовської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19.02.2015 (суддя Єфіменко К.С.) та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.12.2015 (головуючий суддя - Димерлій О.О., судді: Романішин В.Л., Єщенко О.В.) у справі № 815/411/15 за позовом Малого приватного підприємства фірма «Фартон» до Котовської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Мале приватне підприємство фірма «Фартон» у січні 2015 року звернулось до суду з адміністративним позовом до Котовської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 19.12.2014 №.

Одеський окружний адміністративний суд постановою від 19.02.2015 позов задовольнив.

Одеський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 18.12.2015 залишив постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19.02.2015 без змін.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Котовська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області оскаржила їх у касаційному порядку.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19.02.2015 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.12.2015 та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування своїх вимог Котовська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області (правонаступник Подільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області) посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

На адресу суду від Котовської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області надійшло клопотання про заміну відповідача у справі - Котовської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області на Подільську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області у зв'язку з реорганізацією, яке згідно зі статтею 52 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає задоволенню.

Переглядаючи оскаржені судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи на підставі встановлених фактичних обставин у справі правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Котовською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області проведено планову виїзну перевірку Малого приватного підприємства фірма «Фартон» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.07.2011 по 31.12.2013, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2011 по 31.12.2013, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період: з 01.07.2013 по 31.12.2014, за результатами якої складено акт від 05.12.2014 №000140/15-32-22-05/31164773.

Перевіркою встановлено вчинення позивачем порушень вимог пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, що полягали у неправомірному віднесенні до складу податкового кредиту податку на додану вартість за операціями з придбання товарів та послуг у Приватного підприємства «Пегас-Логістік» на підставі договору від 23.03.2012 №23/03-12, у Товариства з обмеженою відповідальністю «Мемфіс» на підставі договору від 27.04.2012, у Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Вівас» на підставі договору від 31.08.2012, у Товариства з обмеженою відповідальністю «Левиском» на підставі договорів від 30.10.2013 №30/10-13 та від 07.05.2013 №07/05-13, у Товариства з обмеженою відповідальністю «Диссар» на підставі договору від 01.11.2013 №01/11-13, у Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпексбуд» на підставі договору від 26.04.2013 №3406, у Товариства з обмеженою відповідальністю «Альпек» на підставі договорів від 26.09.2012 №26/09-12 та від 01.10.2012 №01/10-12, у Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтехелектро-Юг» на підставі договорів від 10.01.2013.

Відсутність права у позивача на формування показників податкового кредиту за операціями з вказаними контрагентами податковий орган пов'язує з безтоварним характером укладених правочинів.

Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач посилається на те, що надані позивачем первинні документи не підтверджують реальності придбаних товарів та наданих послуг. Крім того, вказує на висновки актів про неможливість проведення зустрічних звірок контрагентів позивача, якими встановлено незнаходження названих підприємств за юридичною адресою, відсутність необхідних трудових ресурсів, транспортних засобів та інших умов, які економічно необхідні для здійснення господарської діяльності.

За результатами проведеної перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 19.12.2014 № про визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 1572390 грн., в тому числі: в сумі 1048260 грн. основного платежу та в сумі 524130 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що фактичне виконання господарських операцій позивач підтвердив належним чином оформленими первинними документами, які розкривають зміст та обсяг операцій; задекларовані постачальники позивача на момент укладення та виконання спірних господарських операцій володіли необхідною правосуб'єктністю.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Таким чином, підставою для виникнення у платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарів/послуг з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

При цьому наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку за відсутності факту придбання відповідного активу.

Застосовуючи зазначені правила оподаткування при оцінці оспорюваних господарських операцій Малого приватного підприємства фірма «Фартон» з його задекларованими постачальниками, судові інстанції встановили, що вони є реальними та підтверджуються долученими позивачем до матеріалів справи належним чином оформленими копіями документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку та які містять достатні дані про зміст господарських операцій та їх учасників, підтверджують фактичність здійснення таких операцій, а саме: договорами, податковими накладними, видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, рахунками-фактур, банківськими виписками по рахунках, актами приймання виконаних робіт.

Такі первинні документи за оцінкою судів першої та апеляційної інстанцій розкривають зміст і обсяги спірних поставок товарів/надання послуг, виконання розрахунків між договірними сторонами.

Контролюючим органом, у свою чергу, не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в наданих позивачем на підтвердження реального характеру господарських операцій первинних документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

Не подано відповідачем і жодних доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податку на додану вартість або можливої фіктивності його задекларованих постачальників, як-от: пояснень посадових осіб щодо їх непричетності до фінансово-господарської діяльності очолюваного суб'єкта господарювання, судових рішень, вироків тощо.

Доводи податкового органу про неможливість проведення зустрічних звірок контрагентів позивача не спростовують встановленого судами факту реального здійснення господарських операцій.

Платник податків (покупець товару), який дотримався вимог закону щодо формування податкового кредиту, не має обов'язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням постачальником товару ми вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за порушення таким контрагентом правил ведення фінансово-господарської діяльності та податкової дисципліни.

За таких обставин, висновок судів попередніх інстанцій про необ'єктивність твердження контролюючого органу про неправомірність формування позивачем податкового кредиту за здійсненими з Приватним підприємством «Пегас-Логістік», Товариством з обмеженою відповідальністю «Мемфіс», Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Вівас», Товариством з обмеженою відповідальністю «Левиском», Товариством з обмеженою відповідальністю «Диссар», Товариством з обмеженою відповідальністю «Імпексбуд», Товариством з обмеженою відповідальністю «Альпек», Товариством з обмеженою відповідальністю «Промтехелектро-Юг» господарськими операціями ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи та правильно застосували норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Котовської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області (правонаступник Подільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області) без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 341, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Замінити відповідача у справі - Котовську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС в Одеській області її правонаступником - Подільською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області.

Касаційну скаргу Подільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19.02.2015 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.12.2015 у справі № 815/411/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду Т.М.Шипуліна Л.І.Бившева В.В.Хохуляк