Справа № 809/859/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019 рокуЛьвів№ 857/2897/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Судової-Хомюк Н.М.,

секретаря судового засідання Дідик Н.С.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Кафарський В.В.) про повернення заяви, поданої в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, постановлену в порядку письмового провадження в м.Івано-Франківську 22 лютого 2019 року у справі №809/859/18 за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську про визнання дій протиправними та зобов'язання до вчинення дій,

В С Т А Н О В И В:

17.05.2018 ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м.Івано-Франківську (далі - Управління), просив визнати протиправними дії відповідача щодо відмови здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_3 відповідно до статті 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та постанови Кабінету Міністрів України № 851 від 15.11.2017 із врахуванням п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2017 та зобов'язати відповідача перерахувати та виплатити пенсію ОСОБА_3 з 01.10.2017 відповідно до статті 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та постанови Кабінету Міністрів України №851 від 15.11.2017 із врахуванням п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2017.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.06.2018 позов задоволено повністю.

19.02.2019 судом першої інстанції зареєстрована заява ОСОБА_3 подана в порядку статті 383 КАС України про визнання протиправною бездіяльності Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську щодо невиконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.06.2018 у справі № 809/859/18.

Ухвалою судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2019 року заяву повернено ОСОБА_3.

Повертаючи заяву, суддя суду першої інстанції виходив з того, що станом на 17.01.2019 позивач знав про порушення своїх прав відповідачем та з цього часу мав право звернутись до суду із заявою про визнання протиправними дій чи бездіяльності, вчинених відповідачем на виконання рішення суду, однак, заява подана позивачем через канцелярію Івано-Франківського окружного адміністративного суду 19.02.2019, тобто з пропуском встановленого десятиденного строку звернення.

Не погоджуючись з ухвалою судді суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, просить таку скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідь відповідача, надану листом від 17.01.2019, скаржник сприйняв як нерозуміння рішення суду першої інстанції відповідачем, а тому 01.02.2019 подав заяву про роз'яснення рішення суду першої інстанції. Оскільки ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року в задоволенні заяви про роз'яснення судового рішення відмовлено, скаржник 19.02.2019 звернувся із заявою в порядку статті 383 КАС України, а тому вважає, що дотримано десятиденний строк визначений частиною 4 статті 383 КАС України.

В судовому засіданні позивач подану апеляційну скаргу підтримав, відповідач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали судді суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржувана ухвала вимогам ст.242 КАС України не відповідає.

З матеріалів справи встановлено, що постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.06.2018 у справі №809/859/18, яка набрала законної сили 06.09.2018, задоволено позов ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в м.Івано-Франківську, визнано протиправним дії Управління щодо відмови здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_3 відповідно до статті 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та постанови Кабінету Міністрів України №851 від 15.11.2017 із врахуванням п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2017; зобов'язано Управління перерахувати та виплатити пенсію ОСОБА_3 з 01.10.2017 відповідно до статті 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та постанови Кабінету Міністрів України №851 від 15.11.2017 із врахуванням п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2017.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень УДФС ГТУЮ в Івано-Франківській області від 17.10.2018 відкрито виконавче провадження ВП №57420638 з виконання виконавчого листа № 809/859/18, виданого Івано-Франківським окружним адміністративним судом 03.10.2018.

15.01.2019 ОСОБА_3 подав заяву в Управління, просив здійснити перерахунок та виплату пенсії з 01.01.2019 відповідно до статті 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та постанови Кабінету Міністрів України №851 від 15.11.2017 із врахуванням п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом на 01.01.2017.

Листом Управління від 17.01.2019 №14/Б-15 ОСОБА_3 повідомлено, що на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.06.2018 пенсія перерахована з 06.09.2018 із врахуванням п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2017 - 3200 грн. Оскільки в рішенні суду від 12.06.2018 не зазначалось нічого про зобов'язання перераховувати пенсію із врахуванням змін мінімальної заробітної плати, тому не має підстав для здійснення відповідного перерахунку пенсії з 01.01.2019. Додатково повідомлено, що арифметичний розрахунок пенсії відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №851 від 15.11.2017 із врахуванням мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2018 - 3723 грн. призводить до зменшення розміру пенсії заявника.

01.02.2019 ОСОБА_3 звернувся в суд першої інстанції із заявою про роз'яснення судового рішення, зазначивши, що Управління не вірно тлумачить резолютивну частину рішення, оскільки в ній вказано розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2017.

Ухвалою судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.02.2019 в задоволені заяви про роз'яснення судового рішення в справі №809/859/18 відмовлено.

Вважаючи, що відповідач не виконав рішення суду в повному обсязі, здійснив перерахунок пенсії неправильно, оскільки не застосував розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, а борг за період з 01.10.2017 по 05.09.2018 не виплачений, ОСОБА_3 19.02.2019 звернувся в суд першої інстанції із заявою в порядку статті 383 КАС України.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення судді суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що однією з основних засад здійснення судочинства є обов'язковість судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з частинами 2 та 3 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Таким чином, судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає обов'язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов'язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судове рішення, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки протилежне суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Водночас, згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У пункті 40 рішення Європейського суду з прав людини від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції» Суд зазначив, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

У справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» Європейський суд з прав людини наголошує, що право на звернення до суду також передбачає практичне виконання остаточних, обов'язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні.

Крім того, відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено пунктом 1 статті 1 Першого протоколу. Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вимог Конвенції (рішення у справі «Ромашов проти України»).

Таким чином, однозначною є позиція Європейського суду про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України. Обов'язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Статтею 383 КАС України визначено порядок визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду та встановлено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Таку заяву може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред'явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду (ч.4 ст.383 КАС України).

Згідно з частиною 5 вказаної статті у разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви. У разі невідповідності заяви вказаним вище вимогам вона ухвалою суду, прийнятою в порядку письмового провадження, повертається заявнику. Така ухвала суду може бути оскаржена.

Отже, вказаною нормою визначено особливий порядок визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду, який здійснюється судом в процесі контролю за виконанням судових рішень.

При цьому правовий інститут контролю за виконанням рішення суду підлягає застосуванню виключно у разі наявності протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду, що порушує права та законні інтереси позивача. Застосування судом до суб'єкта владних повноважень заходів процесуального впливу можливе виключно у випадку встановлення факту невиконання таким суб'єктом владних повноважень дій зобов'язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи-позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами.

Повертаючи заяву позивача, подану в порядку статті 383 КАС України, суддя суду першої інстанції зазначив, що станом на 17.01.2019 (отримавши лист Управління №14/Б-15) позивач знав про порушення своїх прав відповідачем та з цього часу мав право звернутись до суду із заявою про визнання протиправними дій чи бездіяльності, вчинених відповідачем на виконання рішення суду. За таких обставин, суддя суду першої інстанції дійшов висновку, що заява від 19.02.2019 подана з пропуском встановленого десятиденного строку.

Такі висновки судді суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вважає помилковими з огляду на наступне.

Відповідно до частини 6 статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Статтею 121 КАС України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, у письмовому провадженні. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Оскільки заява, подана в порядку статті 383 КАС України, не може вважатися первинним зверненням до суду, так як подається на стадії виконання судового рішення в адміністративній справі, з врахуванням положень частини 6 статті 7 КАС України, суд апеляційної приходить до переконання, що при вирішенні питання про дотримання десятиденного строку подання заяви встановленню та оцінці підлягають дотримання встановленого строку, причини пропуску такого та визначення поважності причин пропуску.

В свою чергу, оцінюючи поважність причин пропуску заявником строку, передбаченого частиною 4 статті 383 КАС України потрібно виходити з того, що поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що подає заяву та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Вирішення питання про наявність або відсутність підстав для поновлення строку в кожній конкретній справі залежить від вказаних у заяві причин, підтверджених відповідними засобами доказування. При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність того, що особа могла дізнатися про порушення своїх прав, зокрема, якщо особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Згідно з поясненнями скаржника, отримавши лист відповідь Управління від 17.01.2019 сприйняв таку як нерозуміння рішення суду першої інстанції відповідачем, а тому 01.02.2019 подав заяву про роз'яснення рішення суду першої інстанції. Оскільки в задоволенні заяви про роз'яснення рішення суду першої інстанції відмовлено, ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.02.2019, а відповідачем, в свою чергу, як зазначає скаржник, не виконано постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.06.2018 у справі №809/859/18 в повному обсязі, та станом на 19.02.2019 відповідно до Інформації про виконавче провадження номер 57420638, винесено лише постанову про відкриття виконавчого провадження від 17.10.2018, а тому ОСОБА_3, з метою забезпечення виконання судового рішення, звернувся в суд першої інстанції із заявою в порядку статті 383 КАС України.

Зазначені обставини не проаналізовано (не перевірено) суддею суду першої інстанції як підстави для висновку про поважність причин пропуску позивачем строку на подання заяви в порядку статті 383 КАС України.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що суд не повинен тлумачити положення частини 4 статті 383 КАС України у такий спосіб, щоб створювати штучні перешкоди для забезпечення виконання рішення суду. Адміністративний суд керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційний інстанції приходить до переконання, що суддя суду першої інстанції, оцінюючи обставини, за яких позивачу стало відомо про порушення своїх прав, не надав таким належну оцінку, не врахував всіх наведених позивачем підстав звернення до суду із заявою в порядку статті 383 КАС України, а також часових рамок, в яких подано вказану заяву, а тому прийшов до помилкового висновку щодо повернення такої, що має наслідком задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваної ухвали як такої, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направленню справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 310, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду 22 лютого 2019 року про повернення заяви, поданої в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України у справі №809/859/18 скасувати та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 04.04.2019