Справа № 640/22177/18
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2019-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 квітня 2019 року № 640/22177/18

Окружний адміністративний суд міста Києва, у складі суді Мазур А.С., при секретарі судового засідання Узерчук О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_2

до Управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у місті Києві

про визнання протиправною та скасування постанови №53412934 від 15.02.2017

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_2

від відповідача - не прибув

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_2 із позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, в якій просив суд: визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №49278019 від 02.02.2017, визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження №53412934 від 15.02.2017.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.01.2019 відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.04.2019 залишено позовну заяву без розгляду в частині позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №49278019 від 02.02.2017.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03.02.2015 у справі №761/39112/14-ц державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №49278019 від 13.11.2015 позивачем, як боржником було сплачено заборгованість стягувачу, у зв'язку з чим останній звернувся до відповідача із заявою про повернення виконавчого документа стягувачу. У зв'язку з викладеним, державним виконавцем було прийнято постанову від 02.02.2017 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження", одночасно з цим, постановою від 02.02.2017 державним виконавцем було стягнуто із позивача виконавчий збір у сумі 38 627, 26 швейцарських крон. Крім того, державним виконавцем було винесено постанову від 15.02.2017 ВП №53412734 про відкриття виконавчого провадження щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору. Позивач вважає вказані дії протиправними, оскільки спірні постанови не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавець, на думку позивача, не вчинив жодних дій щодо стягнення суми заборгованості, крім того, постанова про стягнення виконавчого збору не містить вимог про стягувача та не відповідає вимогам Закону України "Про виконавче провадження", до того ж остання не була надіслана позивачу.

Відповідач письмового відзиву на позовну заяву не надав, уповноваженого представника у судове засідання не направив, однак на виконання вимог суду надав матеріали виконавчого провадження, у зв'язку з чим, суд розглядає справу за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03.02.2015 у справі №761/39112/14-ц позов Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» задоволено, у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед Публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» за Кредитним договором №0032902/756-0597 від 30.11.2007р., яка станом на 28.12.2010 становить - 386 272,60 швейцарських франків і складається з: - 358 158,46 швейцарських франків - кредитна заборгованість, в тому числі 1 963,59 франків - прострочений платіж по тілу кредиту; - 28 021,76 швейцарських франків - прострочена заборгованість по процентам; - 92,38 швейцарських франків - підвищені відсотки, звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки від 30.11.2007 - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 102,00кв.м., жилою - 52,40 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 10.10.2006 на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 27.09.2006 № 1797-С/КІ, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 13.11.2006р. у реєстрову книгу № д.407-66 за реєстровим № 131, шляхом реалізації предмета іпотеки з прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну продажу на підставі оцінки, проведеної ТОВ «Центр оцінки вартості «ПАРЕТО» в розмірі 1 631 000,00 грн.

На виконання вищевказаного рішення, Шевченківським районним судом міста Києва видано виконавчий лист від 01.10.2015 по справі № 761/39112/14-ц.

13.11.2015 на підставі заяви стягувача про примусове виконання рішення, державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Подпоріним Р.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №49278019 та зобов'язано позивача, як боржника самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження та надати письмове підтвердження про виконання.

17.05.2016 у зв'язку із невиконанням боржником рішення, державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень на підставі ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про арешт на нерухоме майно боржника, а саме: квартиру, місцезнаходження: АДРЕСА_1.

21.01.2017 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві надійшла заява стягувача про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку із ненаданням згоди Органом опіки та піклування Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації на примусову реалізацію іпотеки.

02.02.2017 постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Подпоріним Р.О. повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі п.1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

02.02.2017 постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Подпоріним Р.О. стягнуто із позивача виконавчий збір у сумі 38627, 26 швейцарських франків.

15.02.2017 постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Подпоріним Р.О. відкрито виконавче провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору.

Позивач, вважаючи, що ним вчинено всі дії для добровільного виконання рішення суду, а постанову про стягнення виконавчого збору та про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору протиправними, звернувся із даним позовом до суду.

Розглядаючи адміністративну справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним Законом, що здійснює регулювання правовідносин, які склалися в процесі судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів є Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року (далі - Закон №1404-VIII).

Відповідно до ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою ст.5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення; за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом.

Пунктом 1 ч. 1 ст.3 Закону № 1404-VIII визначено, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з ч.1 ст.18 Закону №1404-VIII виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 27 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Статтею 40 Закону 1404-VIII передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев'ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.42 Закону №1404 кошти виконавчого провадження складаються з: виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення. (ч. 4 ст. 42 Закону 1404-VIII).

Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 30.09.2016 №1302/29432 (далі - Інструкція), визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню.

Згідно з вимогами розділу VІ Інструкції постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п.п. 1 - 4, 6, 7 і 9 ч. 1 ст. 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п.п. 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 ч. 1 ст. 39 Закону.

Тобто, виконавчий збір стягується на підставі постанови, яка виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника сум або закінчення виконавчого провадження згідно ст.39 Закону в розмірі 10 % від суми, що фактично стягнута, повернута стягувачу або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Згідно із пунктом 21 Розділу ІІІ Інструкції у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Аналіз зазначених норм у сукупності дає підстави вважати, що стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення без винесення відповідної постанови.

Підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору є повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто. При цьому, виконання постанови про стягнення виконавчого збору відбувається в порядку, передбаченому для примусового виконання виконавчих документів.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22.02.2018 по справі № 816/823/17.

Згідно п. 13. Інструкції "Про затвердження Змін до Інструкції з організації примусового виконання рішень", затвердженої наказом Міністерством юстиції України №2522/5 від 02.08.2018 при виконанні рішення немайнового характеру у разі, якщо боржник самостійно не сплачує виконавчий збір, витрати виконавчого провадження та накладені на нього штрафи, у передбачених Законом випадках виконавець примусово стягує виконавчий збір, витрати виконавчого провадження та накладені на боржника штрафи одночасно із виконанням такого рішення. У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев'ятою статті 27 Закону), 11 частини першої статті 39 Закону, якщо штрафи, накладені на боржника, не стягнуто, постанова про накладення штрафу не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов'язаний відкрити виконавче провадження за постановою про накладення штрафу не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що чинним законодавством України визначені особливості стягнення виконавчого збору у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 9 частини першої статті 37 Закону.

Як вбачається із матеріалів виконавчого провадження №49278019 оскільки виконавчий збір стягнутий не був, постанова про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору була виділена державним виконавцем в окреме виконавче провадження №53412934.

При цьому, позивач стверджує, що постанова від 15.02.2017 про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору №53412934 всупереч вимогам ст. 28 Закону №1404 не була надіслана останньому рекомендованим поштовим відправленням, у зв'язку з чим, є протиправною та підлягає скасуванню.

Відповідачем у свою чергу, супровідним листом №1006 від 12.02.2019 повідомлено суд, що останнім було відправлено оскаржувану постанову рекомендованим поштовим відправленням без повідомлення про вручення, на підтвердження чого, відповідач надав реєстр поштового відправлення за 2017 рік.

Так, згідно Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 рекомендоване поштове відправлення - це поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок "M"), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку. Просте поштове відправлення - поштове відправлення, яке приймається для пересилання без видачі розрахункового документа та доставляється/вручається без розписки.

В той же час, ст. 28 Закону №1404 визначено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур'єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев'ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Отже, з вищевказаної норми Закону вбачається, що боржник повинен бути належним чином повідомлений про відкриття виконавчого провадження, в тому числі щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору. Боржник вважається належним чином повідомленим, якщо постанова надіслана йому за адресою, зазначеною у виконавчому документі рекомендованим поштовим відправленням, тобто із повідомленням про вручення.

Крім того, аналіз норм ст. 28 Закону №1404 дає підстави для висновку, що Закон встановлює обов'язок державного виконавця не тільки направити боржнику вказану постанову, а й перевірити факт її вручення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що факт отримання позивачем постанови від 15.02.2017 про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору №53412934 відповідачем не підтверджений.

Отже, у разі з'ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не вправі вчиняти виконавчі дії.

Аналогічна правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду від 07.05.2018 № 916/1605/15-г.

З огляду на наведене, суд дослідивши у судовому засіданні питання щодо строку звернення позивача до суду із вказаним позовом, дійшов висновку, що позивачем не пропущено визначений ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України десятиденний строк на звернення до суду, оскільки доказів вручення оскаржуваної постанови матеріали справи не містять, а докази відповідача є необґрунтованими, тому строк звернення до суду слід обраховувати саме з моменту ознайомлення представника позивача із матеріалами виконавчого провадження, а саме з 18.12.2018, що підтверджується також наявними у справі заявами про ознайомлення.

Положеннями статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Судові витрати розподілити згідно вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 229, 241-246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_1) про визнання протиправною та скасування постанови №53412934 від 15.02.2017скасування задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 15.02.2017 №53412734.

Стягнути на користь ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві витрати зі сплати судового збору у сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення. з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Суддя А.С. Мазур