Справа № 420/467/19
Суддя: Білостоцький О. В.
Дата ухвалення: 2019-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/467/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження, визначеного ч. 5 ст. 262 КАС України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень рішень, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 27.11.2018 року №0-1502/2015, №0-1502/2016, №0-1502.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувані податкові-повідомлення рішення є протиправними, оскільки відповідачем при їх прийнятті не було враховано принципу стабільності податкового законодавства, відповідно до якого рішення місцевої влади щодо запровадження податків з нерухомого майна повинні офіційно оприлюднюватись відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом. У зв'язку з тим, що рішення про встановлення податків були прийняті Ізмаїльською міською радою після 15 липня року, що передує бюджетному періоду, у головного управління ДФС в Одеській області не було підстав для винесення податкових повідомлень-рішень, а тому вони підлягають скасуванню.

Ухвалою суду від 04.02.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до головного управління ДФС в Одеській області було прийнято до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Відповідачу запропоновано в 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на адміністративний позов.

Суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі (ст. 258 КАС України).

27.02.2019 року через канцелярію суду від головного управління ДФС в Одеській області надійшов відзив на адміністративний позов, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає, та зазначає, що у 2016 та 2017 році зупинено дію підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, що свідчить про відсутність обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів. У разі прийняття органом місцевого самоврядування рішення про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 та 2017 рік, таке має братись до уваги контролюючим органом при здійсненні розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 та 2017 рік. Відповідно до зазначеного, контролюючий орган у відзиві зазначає, що ним в повній мірі дотримано законодавчі вимоги при винесенні спірних податкових повідомлень-рішень, якими позивачу було нараховано податкові зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015, 2016 та 2017 роки.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

Як вбачається з рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеськох області від 11.02.2009 року у справі №2-2494-2009 ОСОБА_1 на праві власності належить нежитлове приміщення (торгівельно-закупочної бази) загальною площею 321,8 кв.м, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 та складається з приміщень літ. «В» (гараж) приміщення: І - площею 6,7 кв.м, ІІ - площею 16,2 кв.м, ІІІ - площею 32,0 кв.м, ІV - площею 48,7 кв.м, V - площею 48,7 кв.м, VI - площею 48,7 кв.м, VII - площею 48,7 кв.м, VIII - площею 48,7 кв.м, - площею, 9,2 кв.м, X - площею, 3,2 кв.м, XI - площею 3,2 кв.м, XII - площею 7,8 кв.м (а.с. 41-43).

З огляду на зазначене, головним управлінням ДФС у Одеській області на підставі пп.54.3.3 п.54.3 ст.54, п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України були винесені наступні податкові повідомлення-рішення:

- №0-1502/2015 в 27.11.2018 року, яким позивачу було нараховано податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015 рік на суму 3 919,52 грн. (а.с. 15);

- №0-1502/2016 від 27.11.2018 року, яким позивачу було нараховано податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік на суму 8 868,81 грн. (а.с. 17);

- №0-1502 від 27.11.2018 року, яким позивачу було нараховано податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік на суму 15 446,40 грн. (а.с. 19).

Підставою для прийняття вищезазначених податкових повідомлень-рішень окрім приписів Податкового кодексу України, стали також:

- рішення Ізмаїльської міської ради №4864-VI від 16.01.2015 року, яким встановлено ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік в розмірі 1 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв. метр бази оподаткування (а.с. 9-10) (ППР №0-1502/2015);

- рішення Ізмаїльської міської ради №398-VI від 14.01.2016 року, яким встановлено ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2016 рік в розмірі 2 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв. метр бази оподаткування (а.с. 11-12) (ППР №0-1502/2016);

- рішення Ізмаїльської міської ради №1885-VI від 11.01.2017 року, яким встановлено ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік в розмірі 1,5 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв. метр бази оподаткування (а.с. 12-13) (ППР №0-1502).

Не погоджуючись із оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями та вважаючи їх протиправними та необґрунтованими, позивач звернувся до суду.

Дослідивши адміністративний позов позивача та відзив головного управління ДФС в Одеській області, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об'єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 року №2755-VI (далі ПК України).

У відповідності до ст.265 Податкового кодексу України (далі - ПК України) податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Відповідно до пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 Податкового кодексу України, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що відповідно до пп. 266.2.1 п. 266.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Базою оподаткування згідно з пп.пп. 266.3.1, 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Щодо винесення головним управлінням ДФС у Одеській області податкового повідомлення рішення, якими позивачу було визначені податкові зобов'язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, за 2015 рік, суд зазначає наступне.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII (далі - Закон №71-VIII), який набрав чинності 01.01.2015 року, було запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок, податок на майно, відмінне від земельної ділянки та плата за землю.

Згідно із пунктом 10.3 статті 10 Податкового кодексу України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Отже, встановлення податку на майно, зокрема в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є безумовним обов'язком місцевої ради, який повинен бути виконаний шляхом прийняття відповідного рішення.

Одночасно підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України визначено порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Зазначені рішення офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Наведеною нормою передбачено обов'язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Причому норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).

Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

В даному випадку із запровадженням податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік, відповідні норми Закону №71-VIII набрали чинності з 01.01.2015 року. Отже, лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження і одночасно набули обов'язку щодо встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення такого податку.

При цьому, виходячи з неможливості збігу між періодом опублікування рішення та плановим періодом, в 2015 році не можна було визначити плановим періодом 2015 рік.

Плановим відповідно до норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України є період після того, в якому приймається відповідне рішення ради.

Таким чином, з урахуванням вищезазначених норм рішення місцевих рад стосовно податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, прийняті та опубліковані протягом 2015 року, не могли бути застосовані в 2015 році. Такі рішення могли передбачати плановим лише 2016 рік, і саме з цього періоду податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки міг вважатися встановленим місцевою радою.

При цьому, факт прийняття Верховною Радою України і набрання чинності Закону №71-VIII, а так само обов'язковість для місцевих рад впровадити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не може заперечувати необхідність встановлення цього податку саме рішенням місцевих рад, оскільки встановлення місцевих податків є виключною компетенцією саме місцевих рад, як це визначено пунктом 10.2 статті 10 Податкового кодексу України.

Вказане вбачається також з пункту 4 Прикінцевих положень Закону №71-VIII, в якому органам місцевого самоврядування було рекомендовано у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Отже, Прикінцеві положення Закону №71-VIII рекомендували встановити місцевим радам податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік у 2015 році. Проте, така рекомендація не може розглядатися як скасування чинної норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, яка імперативно врегульовує порядок опублікування і застосування рішення місцевої ради про встановлення місцевого податку.

Відповідно до пункту 12.5 статті 12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, а тому рішення місцевої ради щодо встановлення місцевого податку не може набрати чинності в тому самому бюджетному періоді, в якому воно прийняте. В свою чергу, з урахуванням пункту 10.2 статті 10 Податкового кодексу України юридичний факт встановлення місцевого податку місцевою радою відповідним рішенням має передувати його справлянню.

Враховуючи вищезазначене, для конкретної правової ситуації період прийняття рішення місцевою радою щодо запровадження податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки - це 2015 рік, оскільки саме цього року місцеві ради набули повноважень і одночасно обов'язку встановити такий податок.

Разом з тим, плановим у цьому разі залишається виключно 2016 рік, оскільки за змістом підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України період прийняття рішення завжди передує плановому періоду. Тобто, у 2015 році місцеві ради могли встановити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки лише на 2016 рік, а не на 2015 рік.

Зазначена думка суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 11.12.2018 року у справі №808/3906/16, від 01.08.2018 року у справі №810/1349 та від 25.08.2018 року у справі №813/423/17.

Виходячи із системного аналізу вищевказаних норм права, суд вважає у контролюючого органу були відсутні правові підстави для прийняття ППР №0-1502/2015 від 27.11.2018 року, яким позивачу було нараховано податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2015 рік на суму 3 919,52 грн., оскільки запроваджені Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» зобов'язання щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки з фізичних осіб виникають у платників податків лише після 01.01.2016 року.

Щодо податкових повідомлень-рішень, якими позивачу були нараховані податкові зобов'язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2016 рік та за 2017 рік, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 69 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування відповідно до Податкового кодексу України встановлюють місцеві податки і збори. Місцеві податки і збори зараховуються до відповідних місцевих бюджетів у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України з урахуванням особливостей, визначених Податковим кодексом України.

Згідно з пунктом 24 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях відповідної місцевої ради вирішуються питання встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 12.3 статті 12 Податкового Кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України встановлено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Таким чином, законодавець встановив чіткий строк, до якого органами місцевого самоврядування необхідно прийняти рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Як було встановлено судом, Ізмаїльською міською радою рішення №398-VI, яким було встановлено ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2016 рік в розмірі 2% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв. метр бази оподаткування, було прийнято 14.01.2016 року.

Рішення Ізмаїльської міської ради №1885-VI, яким було встановлено ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у 2017 році в розмірі 1,5 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв. метр бази оподаткування, було прийнято 11.01.2017 року.

Судом при розгляді справи вбачається, що вищезазначені рішення Ізмаїльської міської ради були прийняті органом місцевого самоврядування поза межами строків, встановлених пп. 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України.

Разом з тим суд зазначає, що пунктом 4 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24.12.2015 року №909-VIII встановлено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені пп. 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Також пунктом 4 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році» від 20.12.2016 року №1791-VIII встановлено, що в 2017 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, які прийняті на виконання цього Закону, не застосовуються вимоги підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Отже, у 2016 та 2017 роках законодавчо зупинено дію підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, а, відповідно, відсутні обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Окрім того суд зазначає, що підпунктом 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України визначено, що у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об'єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок.

Таким чином, Податковим кодексом України встановлений обов'язок громадянина сплатити податок за 2016 рік та за 2017 рік незалежно від наявності рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 24.04.2018 року по справі №803/1307/17, від 04.09.2018 по справі №820/5457/17, від 26.06.2018 по справі №824/651/17-а.

Згідно з ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За вказаних обставин суд не приймає до уваги правову позицію позивача щодо відсутності у нього обов'язку по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 та 2017 рік у зв'язку із порушенням державою принципу стабільності податкового законодавства, з огляду на що податкові повідомлення-рішення від 27.11.2018 року №0-1502/2016 та №0-1502, винесені ГУ ДФС в Одеській, є такими, що відповідають чинному податковому законодавству, а тому скасуванню не підлягають.

Посилання позивача на порушення головним управлінням ДФС в Одеській області строків надсилання податкових повідомлень-рішень, встановлених підпунктом 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України, суд вважає помилковим, оскільки Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» №2245-VIII від 07.12.2017 було внесено зміни до ПК України, та пункт 266.10 статті 266 ПК України доповнено підпунктом 266.10.3, в якому зазначено, що податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу (тобто 1095 днів).

Відповідно до вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем до позовної заяви додана квитанція від 16.01.2019 року про сплату судового збору за подання адміністративного позову у сумі 768,40 грн.

З урахуванням висновків суду про необхідність часткового задоволення адміністративного позову майнового характеру ОСОБА_1 у розмірі, що становить 14% від суми заявлених позовних вимог майнового характеру, суд вважає, що розмір судового збору, що підлягає стягненню на користь позивача з ГУ ДФС в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, становить 107,57 грн. пропорційно до розміру задоволених вимог.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 180, 192-194, 205, 241-246, 251, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_2) до головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області (65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5) про визнання протиправним та скасування податкових-повідомлень рішень - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №0-1502/2015 від 27.11.2018 року, яким позивачу було нараховано податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015 рік на суму 3 919, 52 грн.

В задоволені іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого позивачем судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 107,57 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до П'ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя О.В. Білостоцький

.